Томас Ман
Вълшебната планина

Превод от немски: Тодор Берберов, 1972

chitanka.info

В това произведение Томас Ман предлага едно художествено-естетично изследване на времето в неговите измерения и най-вече на екзистенциалното време в неговата дълбочина.

Предисловие

Историята на Ханс Касторп, която искаме да разкажем — не заради него (тъй като читателят ще открие в него един обикновен, макар и привлекателен човек), а за заради самата история, която, както ни се струва, до голяма степен заслужава да се разкаже (при което нека в полза на Ханс Касторп напомним, че това е неговата история) — та тази история е твърде отколешна, тя, така да се каже, вече е напълно покрита с благородната историческа ръжда и трябва да се изложи в глаголната форма на най-дълбокото минало време.

Това не би било във вреда на историята, а по-скоро от полза, тъй като историите трябва да са преминали и може да се каже: колкото са се отдалечили, толкова по-добре за тях като истории, толкова по-добре и за разказвача, този шепнещ заклинател на миналото време. Ала за нея важи същото, което днес важи и за хората, а не на последно място и за разказвачите на истории: тя е много по-стара от своите години, нейната възраст не може да се мери с дни, старостта, която й тегне, не може да се мери със слънчеви цикли; с една дума, тя всъщност дължи степента на своята отколешност не на времето — едно твърдение, с което мимоходом се намеква и напомня за проблематичността и своеобразната двойствена природа на тази тайнствена стихия.

Но нека не затъмняваме изкуствено ясната същина: голямата отколешност на нашата история идва от това, че тя се разиграва преди един известен преврат, преди една межда, която дълбоко разполови живота и съзнанието… Тя се разиграва или за да избегнем старателно всяко сегашно време, тя се разигра и се е разигравала отколе, някога, в стари дни, в света преди голямата война, с чието начало много нещо започна, а и досега като че ли не е престанало да започва. Преди това, значи, се разиграва тя, макар и не дълго време преди. Но нима отколешният характер на една история не е толкова по-задълбочен, по-съвършен и по-приказен, колкото по-близо е тя до някое „преди“? Пък и нашата, поради своята вътрешна природа — може би ще има едно или друго нещо общо с приказките.

Ние ще я разправим подробно, точно, от игла до конец, защото, кога е зависело забавното или скучното в една история от пространството и времето, което тя отнема? Без да се боим от лошата слава на дребнавостта, ние по-скоро сме склонни да смятаме само основното за истински забавно.

Излиза, че разказвачът няма да свърши на бърза ръка с Хансовата история. Не ще му стигнат за това нито седемте дни на една неделя, нито седем месеца. Най-добре ще бъде да не си изяснява предварително колко земно време ще изтече, докато историята го държи в своите мрежи. За бога, дано само не станат седем години!

И тъй, нека почнем.

Първа глава

Пристигане

Един обикновен млад човек се бе упътил посред лято от Хамбург, родния си град, за курорта Давос в кантона Граубюнден. Той отиваше на гости за три седмици.

Но пътят от Хамбург дотам, горе, е дълъг; собствено твърде дълъг по отношение на едно толкова кратко пребиваване. Той води през много чужди страни, нагоре и надолу, слиза от високата южногерманска равнина към бреговете на Боденското езеро, оттам с параход по скокливите му вълни, а после над бездни, които по-рано са минавали за неизбродни.

Оттук пътят, който се е движил със замах по прави линии, се разпокъсва. Има спирки и забавяния. При селището Роршах, на швейцарска територия, отново се поема с железница, но на първо време се стига само до Ландкварт, малка алпийска станция, където трябва да се смени влакът. Човек се качва в теснолинейно влакче, след като дълго е пристъпвал от крак на крак всред ветровита и непривлекателна местност, и от момента, когато мъничката, но очевидно необикновено мощна машина потегля, настъпва истински чудноватата част на пътешествието — стръмно и тежко изкачване, което сякаш няма край. Тъй като станцията Ландкварт се намира на сравнително умерена височина; сега обаче няма шега: пътят води през диви, потискащи скали към високите планини.

Ханс Касторп — това е името на младия мъж — се намираше в малкото, тапицирано в сиво купе сам със своята ръчна чанта от крокодилска кожа, подарък от вуйчо му, консула Тинапел, който го бе отгледал (нека набърже споменем още сега и това име), със зимния си балтон, който се поклащаше на закачалката, и свитото в каишки пътническо одеяло; той седеше до сваления прозорец и тъй като следобедът все повече и повече захладяваше, изнеженото мамино синче бе вдигнало яката на модното, широко и подплатено с коприна лятно пардесю. До него, на седалката, лежеше една броширана книга, озаглавена „Ocean steamships“[1], с която бе се занимавал от време на време в началото на пътешествието си; сега обаче тя лежеше изоставена, докато долитащият дъх на тежко пъшкащия локомотив зацапваше нейната обложка със сажди.

Два дни път отдалечават човека — а особено младия човек, който още не е пуснал дълбоки корени в живота — от ежедневието му, от всичко, което е смятал за свои задължения, интереси, грижи и надежди: много повече, отколкото би могъл да си представи, когато файтонът го е карал към гарата. Пространството, което на валма, на валма се наслагва между него и родната му леха, крие в себе си сили, които обикновено смятаме за присъщи на времето; пространството час по час предизвиква вътрешни промени, които много приличат на промените от времето, но в известен смисъл ги превишават. И пространството носи забрава, но върши това, като изтръгва човешката личност от нейните връзки и я поставя в едно свободно и първично състояние — дори педанта и еснафа то превръща на бърза ръка в някакъв скитник. Времето, казват, било питие на забвението, но и чуждинският въздух е такова питие, чието действие може да не е толкова дълбоко, но затова пък е много по-бързо.

Тъй се случи и с Ханс Касторп. Той не бе възнамерявал да се отнесе особено сериозно към това пътуване, нито пък да се приспособява вътрешно към него. Намерението му всъщност бе час по-скоро да се отърве от него, защото така трябваше, след което да се върне съвсем непроменен, такъв, какъвто бе тръгнал, и да продължи живота си от същото място, където за момента бе принуден да го преустанови. До вчера той бе погълнат от своите обикновени размисли, занимаваха го най-скорошните събития, неговите изпити и непосредствено предстоящото, постъпването му на работа при „Тундер и Вилмс“ (корабостроителница, машино— и котлостроителен завод), и той се бе отнесъл към идващите три седмици с всичкото нетърпение, на което бе способен характерът му. Сега обаче му се стори, че обстоятелствата изискват цялото му внимание и че не бива да гледа на тях през пръсти. Това въздигане до области, чийто въздух никога не бе вдъхвал и където, както знаеше, царят съвсем непривични, особено трудни и оскъдни условия за живот — това въздигане почна да го вълнува, да го изпълва с известно безпокойство. Родината и порядъкът не само бяха останали далеко назад, главното бе, че те лежаха безкрайно дълбоко под него, а той още се възкачваше все по-нагоре. Увиснал между тях и неизвестното, Касторп се запитваше как ли ще му бъде там горе. Може би беше неразумно и недопустимо, че той, роден и свикнал да диша само на няколко метра над морското равнище, внезапно се бе намерил накрай света, без да бе прекарал поне няколко дена на някое място с по-умерена височина? Искаше му се да е вече стигнал, тъй като смяташе, че щом бъде веднъж горе, ще може да живее както навсякъде, а не както сега, когато катеренето го караше да си спомня в какви непривични сфери се намира. Той погледна навън: влакът се виеше през тесния проход; виждаха се предните вагони, виждаше се и машината, която с усилие бълваше кафяви, зелени и черни пушечни кълба, които се разнасяха. Води бушуваха в дълбините отдясно; вляво между скалните блокове тъмни смърчове се извисяваха към сивото като камънака небе. Редяха се тунели, където бе тъмно като в рог, а когато отново светваше, се откриваха обширни долини със селища в дълбините. Долините се затваряха, следваха нови проходи със снежни преспи в пропастите и пукнатините. Имаше престои на мизерни гарички — крайни станции, които влакът напускаше в противоположна посока, а това объркваше човека, защото вече не знаеше накъде пътува и дълго се лъжеше за посоките на света. В далечината, към която човек се стремеше, се разкриваха великолепни гледки на един свещено фантасмагоричен свят от накамарени един връз друг високопланински върхове, но скоро благоговейният поглед ги загубваше поради криволиците на пътя. Ханс Касторп се сети, че е оставил под себе си зоната на широколистните дървета, ако не се лъжеше, сигурно и зоната на пойните птички, и тази мисъл за настъпването на някакъв край, на някаква оскъдица го накара, обзет от леко виене на свят и подигане, да закрие с ръка очите си за една-две секунди. Мина му. Той видя, че изкачването бе стигнало своя край, че високият проход е преодолян. Сега влакът по-спокойно напредваше по валога.

Часът бе осем — денят още не си отиваше. В дъното на пейзажа се появи езеро; водите му бяха сиви, черни борови гори се издигаха край бреговете му по околовръстните възвишения, а по-нагоре се разреждаха, губеха се и се оголваше замъглен камънак. Спряха на малка станция, беше селото Давос, както Ханс чу да извикват навън, много скоро вече щеше да стигне до целта. Но изведнъж долови до себе си гласа на Йоахим Цимсен, спокойния хамбургски глас на братовчед си, който казваше: „Здравей, я да слизаш вече!“, а като погледна навън, видя на перона под прозореца самия Йоахим в кафяв реглан, съвсем гологлав, изглеждащ толкова здрав като никога в живота си. Той се засмя и повтори:

— Я излизай, не се стеснявай!

— Ама аз не съм още стигнал — каза Ханс Касторп смутен и все още седнал.

— Напротив, стигнал си. Това е селото. Оттук е по-близо за санаториума. Взел съм кола. Я си подай нещата.

И Ханс Касторп, засмян, смутен от възбудата на пристигането и срещата, му подаде чантата и зимното си палто, връзката с одеялото, бастуна и чадъра, а накрай и книгата „Ocean steamships“. После премина през тесния коридор и скочи на перона за, тъй да се каже, вече личното поздравяване с братовчеда, което се извърши без изблик на чувства като между люде с хладен и затворен нрав. Странно е да се каже, но те от край време бяха избягвали да се наричат по име, само и само да не покажат прекалена сърдечна топлота. А тъй като нямаше как да си говорят на презиме, ограничаваха се с едно „ти“. Това бе вкоренен навик между братовчедите.

Един човек в ливрея, със златообшита фуражка, гледаше как двамата — младият Цимсен във военен стоеж — набързо и малко смутени си стиснаха ръцете, а после пристъпи, за да помоли Ханс Касторп за багажната му разписка; той се оказа портиерът на интернационалния санаториум „Бергхоф“ и предложи да вземе големия куфар на госта от гарата „Курорт Давос“, докато господата направо заминат с колата за вечеря. Човекът накуцваше очебийно и затова първото, което Ханс Касторп запита Йоахим Цимсен, бе:

— Ветеран от войната ли е? Защо куца толкоз?

— Ами! — отвърна Йоахим малко горчиво. — Ветеран от войната! Болестта му е в коляното или по-скоро е била, защото са му извадили капачката.

Ханс Касторп побърза да се опомни.

— А, така ли! — каза той, като вдигна глава, вървейки, и бегло се огледа. — Но ти не можеш да ме заблудиш, че още имаш нещо. Изглеждаш, като че ли вече са те произвели и току-що се връщаш от маневри. — И той изгледа отстрани братовчеда си.

Йоахим бе по-висок и по-широкоплещест от него — въплъщение на младежка сила и сякаш създаден да носи униформа. Той беше от онзи твърде мургав тип, който нерядко се среща между русите люде на родния му край, а лицето му, и без това тъмнокожо, бе станало от загара почти бронзово. Със своите големи черни очи и тъмните мустачки над пълните, добре изрязани устни той би бил направо красив, ако нямаше щръкнали уши. Те бяха неговата единствена грижа и мъка до един известен момент на живота му. Сега той имаше други грижи. Ханс Касторп продължи:

— Нали ще се върнеш заедно с мене? Наистина не виждам пречки.

— Заедно с тебе ли? — попита братовчедът и извърна към него своите големи очи, които винаги си бяха кротки, но през тия пет месеца бяха добили малко уморен дори тъжен израз. — А кога?

— Е, след три седмици.

— А, така ли? Ти вече мислено си тръгваш обратно за дома — отвърна Йоахим. — Но почакай, току-що си дошъл. За нас тук горе три седмици, разбира се, почти нищо не представляват, но за тебе, който си на гости и ще прекараш изобщо само три седмици, за тебе това е сума време. Ти най-напред се аклиматизирай, то не е толкова лесно, ще видиш. А пък и климатът не е единственото необикновено при нас. Ще видиш тук много нови работи, чакай малко. А това, дето го казваш за мене „след три седмици у дома“, няма да е чак толкова скоро, вие там долу така си представяте нещата. Вярно е, почернял съм, но това е главно от снежното изгаряне и няма голямо значение, каквото и да казва Беренс, а при последния генерален преглед той каза, че тая работа доста сигурно ще трае още половин година.

— Половин година? Да не си луд? — извика Ханс Касторп. Пред сградата на станцията, която не бе нищо повече от един навес, те седнаха в жълтия кабриолет, който ги чакаше на каменистия площад, и докато двата кафяви коня потегляха, Ханс Касторп възмутено се въртеше върху коравата седалка. — Половин година? Че ти си вече почти половин година тука! Човек няма толкова време…

— Да, време — каза Йоахим и многократно кимна с глава пред себе си, без да обръща внимание на справедливото негодувание на своя братовчед. — Тия тук си играят с хорското време, няма да повярваш. За тях три седмици са като един ден. Ще видиш. Всичко ще разбереш — продължи той и добави: — Тук човек изменя своите понятия.

Ханс Касторп непрестанно го разглеждаше отстрани.

— Но ти великолепно си се поправил — каза той, клатейки глава.

— Да, така ли смяташ? — отвърна Йоахим. — Нали? И аз мисля така! — каза той и се поизправи на седалката, но скоро отново се отпусна ниско назад. — По-добре съм — обясни той, — но не съм още оздравял. Вляво горе, дето се чуваше хъркане, сега кънти само тъпо, но долу е още твърде тъпо, а освен това има хрипове и във второто междуребрено пространство.

— Колко учен си станал — подхвърли Ханс Касторп.

— Да, пазил ме бог от такава ученост. С удоволствие бих я закачил на пирона на службата — отвърна Йоахим. — Но още имам храчки — додаде той с пренебрежително, но енергично вдигане на рамене, което никак не му отиваше, и показа на братовчед си нещо, което бе изтеглил наполовина от външния джоб на пардесюто си откъм неговата страна, а после веднага го скри отново: едно плоско, малко тумбесто шише от синьо стъкло с метална капачка. — Повечето от нас тук горе имат такова — каза той. — То си има и име при нас, прякор, весела работа. Местността ли оглеждаш?

Това и правеше Ханс Касторп и рече:

— Великолепна!

— Намираш ли? — попита Йоахим.

Те бяха тръгнали в посока на долината по неравномерно застроената улица, успоредна на линията, после бяха завили наляво, бяха пресекли тесния релсов път и една рекичка и сега бавно се мъкнеха по върлия път към гористите склонове, натам, дето току-що блеснаха първите светлини на една продълговата сграда с куполовидна кула; тя бе построена всред ливадите на ниско, издадено напред плато, бе обърната към югоизток, а осеяната с балконски лоджии фасада я правеше мека, просветнала, прилична отдалече на гъба. Бърже си здрачаваше. Слабата вечерна заря, която за малко бе оживила равномерно покритото небе, вече бе избледняла и в природата цареше онова безцветно, бездушно и печално преходно състояние, което непосредствено предшества пълното настъпване на нощта. Населената продълговата и леко извита долина навсякъде почна да просветва — на дъното, а и тук-таме по склоновете — особено на десния, който бе издаден и по който терасовидно се издигаха постройки. Вляво, през ливадите, се възкачваха по склона пътеки и се губеха всред безучастната тъмнота на иглолистните гори. В далечните планински кулиси, отзад към изхода, дето долината се стесняваше, се сивееха и синееха каменни маси. И тъй като се бе появил вятър, почувства се вечерният хлад.

— Не, искрено казано, не го намирам толкова грандиозно — каза Ханс Касторп. — Къде ти са глетчерите и фирновите полета, къде ти са могъщите планински колоси? Тия насреща не ми се виждат толкова високи.

— Напротив, високи са — отвърна Йоахим. — Тук почти навсякъде виждаш граничната линия на горите, тя се откроява очебийно остро, боровете свършват, а с тях свършва всичко, остават скалите, както можеш да забележиш. Там, вдясно от Шварцхорн, ей този връх, имаш дори цял глетчер, виждаш ли го да се синее? Не е голям, но си е глетчер като глетчер, истински, глетчерът Скалета. Пиц Михел и Тинценхорн, ей там зад преслапа, оттук не можеш да ги видиш, цялата година са покрити със снегове.

— Вечни снегове — подхвърли Ханс Касторп.

— Да, вечни снегове, щом искаш. Не, не, всичко си е от високо по-високо. Ала не забравяй, че и ние самите сме ужасно високо. Хиляда и шестстотин метра над морето. При това положение възвишенията не личат толкова.

— Ама и едно катерене беше! Да ти кажа, окото ми се уплаши. Хиляда и шестстотин метра! Че това са приблизително пет хиляди фута, като ги обърнеш. През живота си не съм се качвал толкова нависоко. — И Ханс Касторп дълбоко вдъхна с любопитство за проверка чуждия му въздух. Той беше свеж — нищо повече. В него нямаше нито ухание, нито съдържание, нито влага; леко се поемаше, но на душата нищо не казваше. — Великолепен — забеляза той учтиво.

— Да, тоя въздух е наистина прочут. Впрочем местността не се представя тази вечер много добре. Понякога изглежда по-хубава, особено при сняг. Но скоро се насищаш да я гледаш. Ние тук горе, повярвай ми, неизказано много сме й се наситили — каза Йоахим и устата му се изкриви в един израз на отвращение, който изглеждаше прекален и неовладян и който пак не му отиваше.

— Как особено говориш — каза Ханс Касторп.

— Особено ли говоря? — попита Йоахим с известна загриженост и се извърна към братовчед си.

— Не, не, прощавай, на мене само тъй ми се стори за момент! — побърза Ханс Касторп да каже. Но той мислеше за израза „ние тук горе“, който Йоахим бе употребил за трети или четвърти път и който някак си му се бе сторил мъчителен и странен.

— Нашият санаториум се намира по-високо от селището, както виждаш — продължи Йоахим. — Петдесет метра. В проспекта пише „сто“, но са само петдесет. Но на най-високо е издигнат санаториумът „Щатцалп“, там отвъд, оттук не се вижда. Те са принудени през зимата да свалят своите мъртъвци със спортни шейни, защото тогава пътищата са непроходими.

— Мъртъвците ли? Аха! И тая си я бива! — извика Ханс Касторп. И изведнъж го напуши смях, силен, неудържим смях, който разтърси гърдите му и изкриви в малко болезнена гримаса леко вцепененото му от хладния вятър лице. — Със спортна шейна! И това ми разказваш с такова невъзмутимо спокойствие? Голям циник си станал за тия пет месеца!

— Никакъв циник — отвърна Йоахим и вдигна рамене. — Я го виж ти! Та на мъртъвците им е все едно… Между впрочем не е изключено тук у нас човек и циник да стане. Беренс сам е стар циник, славен чудак между другото, бивш студент от корпорациите и, както изглежда, блестящ хирург, сигур ще ти хареса. Освен това имаме Кроковски, асистента, една много умна глава. В проспекта особено се набляга на неговата дейност. Той именно разчленява душите на пациентите.

— Какво прави? Разчленява душите ли? Та това е отвратително! — извика Ханс Касторп и отново го обзе веселието. Той не можа да го преодолее, на всичко отгоре сега се прибави и това разчленяване на душата и той така се разсмя, че сълзи рукнаха изпод ръката му, с която, приведен напред, бе позакрил очите си. Йоахим също се разсмя от сърце, изглежда, това му подейства добре и по този начин младите хора в най-добро настроение слязоха от колата, която накрая ходом ги бе докарала до стръмната, виеща се като лента алея пред портала на интернационалния санаториум „Бергхоф“.

[1] Океански параходи (англ.). ↑

№ 34

Веднага вдясно, между пътната врата и антрето, се намираше портиерската ложа; оттам излезе насреща им един прислужник от френски тип, който бе чел вестник до телефона и бе облечен също в сива ливрея като накуцващия човек от гарата; той ги поведе през ярко осветения хол, вляво от който имаше салони. Ханс Касторп пътем погледна натам и видя, че са празни.

— Къде ли са гостите? — попита той, а братовчед му отвърна:

— В лежащо положение. Днес имам отпуск, защото исках да те посрещна. Иначе и аз след вечерята лежа на балкона.

Малко оставаше Ханс Касторп отново да го напуши на смях.

— Какво, посред нощ и в мъгла на балкона ли лежите? — попита той с несигурен глас.

— Да, така е предписано. От осем до десет. Но ела де, виж си стаята и си измий ръцете.

Те се качиха на асансьора, който бе обслужван от французина. Докато се издигаха нагоре, Ханс Касторп си изтри очите.

— Съвсем съм разбит и изтощен от смях — каза той и задиша през устата. — Толкова щуротии ми наприказва… А това за разчленяването на душата бе вече съвсем прекалено, много ми стана. Пък и сигурно съм малко отпаднал от пътуването. И на тебе ли ти са така студени краката? А в същото време лицето ми пари, неприятна работа. Веднага ли ще хапнем? Струва ми се, че съм гладен. При вас тук кухнята добра ли е?

Те безшумно се движеха по кокосовата пътека на тесния коридор. Кълба от млечно стъкло изпращаха от тавана бледа светлина. Стените, бели, покрити с някаква лакова боя, студено отразяваха светлината. Отнякъде се показа медицинска сестра с бяла касинка и пенсне на носа, което бе прикрепила с шнур зад ухото си. Сигурно беше протестантка, без голяма преданост към професията си, любопитна, безпокоена и тормозена от скука. На две места в коридора, пред номерираните, лакирани в бяло врати, стояха някакви балони, големи тумбести съдове с къси гърла, за чието предназначение Ханс Касторп в първия момент не се сети да попита.

— Ето къде си — каза Йоахим. — Номер тридесет и четири. Отдясно съм ти аз, а вляво има една руска съпружеска двойка, хора малко нещо разпуснати и шумни, трябва да се каже, но нямаше как иначе. Е, какво ще речеш?

Вратата беше двойна, със закачалки между двете врати. Йоахим бе запалил средната лампа и в нейната трепетлива яснота стаята изглеждаше весела и спокойна със своите бели, практични мебели, със също така белите, плътни тапети, които можеха да се мият, с чистата подова настилка от линолеум и ленените завеси, които имаха простичка весела бродерия по съвременен вкус. Балконската врата бе отворена; виждаха се светлините на долината и се чуваше далечна танцова музика. Добрият Йоахим бе поставил цветя в една малка ваза върху скрина — каквито бе могъл да намери сред ливадата: малко бял равнец и няколко камбанки, които сам бе набрал по склона.

— Много мило от твоя страна — каза Ханс Касторп. — Каква приветлива стая! Тук човек с удоволствие ще прекара някоя и друга седмица.

— Завчера тук умря една американка — каза Йоахим. — Беренс веднага сметна, че тя, докато дойдеш, ще свърши и че ти ще можеш да заемеш нейната стая. Годеникът й беше при нея, английски флотски офицер, но не се държеше кой знае колко стегнато. Час по час излизаше на коридора, за да плаче, досущ като малко момченце. А после си мажеше бузите с колдкрем, защото бе се бръснал и сълзите му пареха. Завчера вечерта американката получи още два първокласни кръвоизлива и това я свърши. Още вчера сутринта обаче я изнесоха, след което тук естествено основно изпушиха, с формалин, знаеш ли, много добро било за такива цели.

Ханс Касторп възприе тази история с някаква възбудена разсеяност. Застанал със запретнати ръкави пред големия умивалник, чиито никелирани кранове блестяха на електрическата светлина, той едва хвърли бегъл поглед към чисто застланото легло от бял метал.

— Изпушили са, знаменита работа — заговори той словоохотливо и малко непоследователно, като си миеше и бършеше ръцете. — Да, метилов алдехид, него и най-яката бактерия не може да понесе, H₂CO₂, само че щипе в носа, нали? Разбира се, че най-строгата чистота е първото условие… — Той произнасяше s и t разделено, по хамбургски, докато братовчед му, откакто бе следвал, бе свикнал с по-разпространеното произношение. После продължи с голяма лекота: — Какво исках още да кажа… Вероятно флотският офицер се е бръснел със самобръсначка, така предполагам, а човек много по-лесно се порязва с такова, отколкото с добре наточен бръснач, поне такъв опит имам аз, бръсна се ту по единия, ту по другия начин… А пък възпалената кожа естествено го е боляла от солената вода, така че още от службата сигурно е бил привикнал да употребява колдкрем, нищо лошо не намирам… — И той продължи да разправя, каза, че имал двеста парчета „Мария Манчини“, неговата марка пури, в куфара… Митничарите били много любезни… После предаде различни поздрави от родния град. — Нима тука не отопляват? — викна той изведнъж и изтича до радиатора, за да постави ръцете си върху него.

— Не, нас тук ни държат доста на студено — отвърна Йоахим. — Голямо чудо трябва да стане, за да ги накара да запалят през август централното отопление.

— Август си е август! — каза Ханс Касторп. — Но мене ми е студено! Ужасно ми е студено, особено на тялото, тъй като лицето ми е необикновено пламнало, на, пипни ме да видиш как горя.

Недопустимото предложение да попипат лицето му съвсем не отговаряше на Ханс Касторповата природа и засегна мъчително самия него. А и Йоахим не стори това и само каза:

— То е от въздуха и няма никакво значение.

Самият Беренс по цял ден се разхожда с посинели бузи. Някои никога не привикват. Хайде да вървим, иначе не ще получим нищо за ядене.

Вън отново се мярна късогледата медицинска сестра, която с любопитство ги оглеждаше. Но на първия етаж Ханс Касторп изведнъж се спря, прикован от някакъв безкрайно отвратителен шум, който се чуваше от близко разстояние зад една извивка на коридора, шум не много силен, но толкова подчертано неприятен, че Ханс Касторп направи гримаса и с разширени очи погледна братовчеда си. Беше очевидно кашлица, мъжка кашлица, но кашлица, която не приличаше на никоя друга; Ханс Касторп никога не бе чувал такава, в сравнение с нея всяка друга позната му кашлица бе великолепна, здрава проява на живот — една кашлица без желание и любов, тя не идеше на тласъци, както всяка истинска кашлица, а звучеше като ужасяващо в безсилието си разбъркване на някаква каша от органическо разложение.

— Да — каза Йоахим, — зле изглежда. Австрийски аристократ, знаеш, елегантен мъж, сякаш роден за спортна езда. А сега дотук я е докарал. Но все още ходи насам-натам.

Докато вървяха по пътя си, Ханс Касторп продължи да говори във връзка с кашлицата на спортния ездач.

— Трябва да ме разбереш — подзе той, — аз никога не съм чувал такова нещо, то ми е съвършено ново, естествено ще ми направи впечатление. Има толкова видове кашлица, суха и която се кърти, обикновено казват, че тая, която се кърти, е по-добра, отколкото само да се давиш. Когато на млади години (той каза: „на млади години“) имах ангина, давех се като вълк и всички се зарадваха, когато кашлицата взе да се кърти, още си спомням това. Но такава кашлица като тази не е бивала досега, за мене поне, та това не е вече кашлица на жив човек. Не е суха, а не можеш каза и че се кърти, съвсем не приляга това определение. Струва ти се, че провиждаш човека, виждаш какво има вътре, всичко е пихтия и тиня.

— Е — каза Йоахим, — нали всеки ден я слушам, няма какво да ми я описваш.

— Но Ханс Касторп не можа да се успокои съвсем след, чутата кашлица, той повторно заяви, че можело просто да се погледне във вътрешностите на спортния ездач и когато влязоха в ресторанта, неговите уморени от пътуването очи блестяха възбудено.

В ресторанта

В ресторанта бе светло, красиво и уютно. Той се намираше току вдясно от хола, срещу салоните, и служеше, както Йоахим обясни, главно за новодошлите, за онези, които се хранеха извън редовното време или пък имаха гости. Но там се празнуваха тържествено и рождени дни, и предстоящи изписвания от санаториума, както и благоприятните резултати от генерални прегледи. Понякога ставало много весело в ресторанта, каза Йоахим; сервирали И шампанско. Сега нямаше никого освен една около тридесетгодишна дама, която четеше някаква книга, а в същото време си тананикаше, като със средния пръст на лявата си ръка непрекъснато почукваше върху покривката на масата. Когато младите хора: седнаха, тя смени мястото си, за да бъде с гръб към тях. Плашела се от хора, обясни тихо Йоахим, и се хранела винаги с книга в ресторанта. Казвали, че още като съвсем младо момиче тръгнала по санаториуми за гръдноболни и оттогава не била излизала по белия свят.

— Е, тогава ти с твоите пет месеца си истински новак в сравнение с нея, а и след като отхвърлиш цяла година зад гърба си, пак ще си такъв — каза Ханс Касторп на братовчед си, а Йоахим отговори с онова вдигане на рамене, което по-рано не му бе присъщо, и взе листата за ястията.

Те бяха избрали издигнатата маса до прозореца — най-хубавото място. Седяха до кремавата завеса с лица, озарени от лампата в червен абажур на масата. Ханс Касторп приклопи току-що измитите си ръце и в самодоволно очакване ги потърка една о друга, както му бе навик, когато сядаше да се храни — може би защото неговите прадеди са се молили преди супата. Прислужваше им едно любезно момиче с носов изговор и едро, пращящо от здраве лице, облечено в черна рокля и бяла престилка; на Ханс Касторп му стана много весело, когато разбра, че тук на келнерките викали „салонни прислужници“. Поръчаха и бутилка „Грюо Лароз“, която Ханс Касторп върна, за да я темперират по-добре. Яденето бе превъзходно. Имаше супа от аспержи, пълнени домати, печено с много гарнитури, един особено добре приготвен десерт, различни видове сирене, плодове. Ханс Касторп здравата яде, макар че апетитът му не се оказа толкова голям, колкото смяташе. Но той бе свикнал да яде много дори когато не бе гладен, и то от самоуважение.

Йоахим почти не побутна ястията. Каза, че кухнята му била втръснала, на всички тук горе била дошла до гуша и станало обичай да недоволстват от яденето; та и как иначе, след като киснеш толкова време тук… В замяна на това той пи вино с удоволствие, даже с някаква отдайност, като неколкократно даде израз на своето задоволство, че има някой, с когото може да размени две свестни думи; при това най-грижливо отбягваше каквато и да е прекалена сантименталност.

— Да, чудесно е, дето дойде! — каза той и неговият иначе спокоен глас бе развълнуван. — Мога да каже, че идването ти е цяло събитие за мене. Най-сетне една промяна, искам да кажа, прелом, едно разчленение във вечното безкрайно еднообразие…

— Но тук времето всъщност би трябвало бързо да преминава — рече Ханс Касторп.

— И бързо, и бавно, както искаш — отговори Йоахим. — То изобщо не минава, искам да ти кажа, никакво време не е това, нито пък живот, не, нищо подобно — додаде той, поклащайки глава, и отново се пресегна към чашата.

И Ханс Касторп пиеше, макар че лицето му гореше в огън. Но на тялото му беше все още студено и едно особено радостно и все пак малко мъчително безпокойство се разливаше по членовете му. Думите му се гонеха една друга, той често се бъркаше и с небрежно махване с ръка продължаваше да говори. Впрочем и Йоахим бе в оживено настроение, а разговорът им стана още по-свободен и весел, когато тананикащата дама, която почукваше с пръсти по масата, съвсем неочаквано стана и си отиде. Те жестикулираха с вилиците, докато ядяха, взимаха сериозни изражения с пълни уста, смееха се, кимаха, вдигаха рамене и без да глътнат докрай залъка, отново заговорваха. Йоахим искаше да разбере какво става в Хамбург и доведе разговора до заплануваната регулация на Елба.

— Епохално — каза Ханс Касторп. — Епохално за развитието на нашето корабоплаване, цена няма. В бюджета сме вписали като незабавен еднократен разход петдесет милиона и можеш да си сигурен, че знаем какво вършим.

Между впрочем той, въпреки голямото значение, което отдаваше на регулацията на Елба, отново се отклони от тази тема и поиска от Йоахим да му разкаже още нещо за живота „тук горе“ и за гостите, което Йоахим стори на драго сърце, защото се радваше, че може да се пооблекчи и да разправя. Той трябваше да повтори историята за мъртъвците, които сваляли надолу със спортни шейни, и още веднъж изрично да потвърди, че това е чиста истина. Тъй като смехът отново напуши Ханс Касторп, разсмя се и той, което, изглежда, му достави голямо удоволствие, а после разправи и други смешни неща, за да подхрани необузданото веселие. На неговата маса седяла една дама, казвала се госпожа Щьор, между другото доста болна, жена на някакъв музикант от Канщат — такава простотия не бил виждал в живота си. „Дезинфикция“ казвала тя, и то най-сериозно. Асистента Кроковски наричала пък „фомулус“[2]. И всичко това трябва да преглъщаш, без да ти трепне лицето. Освен това умирала за клюки, както впрочем повечето тук горе, а за една друга дама, госпожа Илтис, казвала, че носи „стерилет“.

— Да, стерилет казва, цена няма тази смешка!

И както се бяха опънали, полулегнали върху облегалките на столовете си, те така се разсмяха, че телата им се тресяха и двамата почти едновременно се разхълцаха.

Навремени Йоахим се разтъжваше и си спомняше за своята съдба.

— Да, ето ни, че седим тук и се смеем — подзе той с изкривено от болка лице, от време на време прекъсван от разтърсванията на диафрагмата си, — а ни най-малко не може да се предвиди кога ще изляза оттук, защото, когато Беренс каже „половин година“, това е по най-кратката сметка, човек трябва да се готви за повече. Но тежко е, кажи ми ти не е ли тъжно това. Вече бях приет, следния месец можех да се явя на офицерски изпит. А сега се влача тук с термометъра в уста, броя „бисерите“ на тази необразована госпожа Щьор и губя време. В нашата възраст една година играе толкова голяма роля, тя носи за живота долу напредък и сума промени. А аз тука кисна като в блато, като в някоя вмирисана локва, сравнението не е толкова грубо…

На това Ханс Касторп за учудване отговори само с въпрос дали тук може да се получи портер, а когато братовчед му малко удивен го погледна, забеляза го, че заспива, дори че всъщност вече спеше.

— Ама ти спиш! — каза Йоахим. — Ела, време е да си легнем, и за двама ни.

— Никакво време не е — каза Ханс Касторп с надебелен език.

Той все пак тръгна, малко приведен и с вцепенени нозе като човек, когото умората просто тегли към земята, но се стегна, когато на минаване през сега вече матово осветения хол, чу Йоахим да казва:

— Ето къде е седнал Кроковски. Смятам, че трябва набърже да те представя.

Д-р Кроковски седеше на светло пред камината в един от салоните досами отворената плъзгаща се врата и четеше вестник. Той стана, когато младите хора пристъпиха към него, а Йоахим във военен стоеж каза:

— Господин докторе, разрешете моля да ви представя братовчед си Касторп от Хамбург. Той току-що пристигна.

Д-р Кроковски поздрави новия обитател на санаториума с някаква весела, здрава и предразполагаща сърдечност, сякаш искаше да посочи, че когато човек е лице срещу лице с него, всяко смущение е излишно и единствено радостното доверие е тъкмо на място. Той бе около тридесет и пет годишен, широкоплещест, тлъст, значително по-дребен от двамата, които стояха пред него, така че трябваше да държи главата си отметната назад, за да ги гледа в лицата; беше извънредно бледен, с една прозрачна, дори фосфоресцираща бледина, която още повече се подчертаваше от тъмната жар на очите му, от черните му вежди и от доста дългата двуостра брада, в която вече се мяркаха няколко бели нишки. Той носеше двуреден, вече поизтъркан костюм, черни, надупчени като сандали половинки обувки, сиви вълнени чорапи е риза с мека, обърната яка, каквато Ханс Касторп бе виждал само у един фотограф в Данциг и която действително придаваше на личността на д-р Кроковски някакъв артистичен вид. Той се засмя и между мустаците и брадата се жлътнаха зъбите му, после разтърси ръката на младия мъж и каза с баритонов глас и малко провлачен чужд акцент:

— Бъдете добре дошли, господин Касторп! Желая ви бърже да привикнете и да се почувствате добре в нашата среда. При нас като пациент ли идвате, ако мога да си запитам?

Трогателно бе да се наблюдава трудът, който Ханс Касторп си даваше, за да се покаже възпитан и да овладее сънливостта си. Яд го беше, че е в такава лоша форма и с мнителното самочувствие на млад човек той виждаше в усмивката и цялото предразполагащо същество на асистента признак на снизходителна подигравка. Той отговори, като спомена за трите седмици, за изпитите си и прибави, че, слава богу, е съвсем здрав.

— Наистина ли? — попита д-р Кроковски, като издаде, сякаш да го подразни, главата си косо напред и разшири усмивката си. — Но тогава вие сте едно твърде достойно за проучване явление. Защото аз още не съм срещал съвсем здрав човек. Какви изпити положихте, ако смея да запитам?

— Аз съм инженер, господин докторе — отвърна Ханс Касторп със скромно достойнство.

— А, инженер! — И същевременно усмивката на д-р Кроковски се оттегли, позагубила за момент своята широта и сърдечност. — Славна работа. И тук нямате намерение да се подлагате на никакво лечение, нито във физическо, нито в душевно отношение?

— Не, хиляди благодарности! — каза Ханс Касторп и насмалко щеше да отстъпи крачка назад.

Тогава усмивката на д-р Кроковски победоносно се появи пак и като отново разтърси ръката на младия мъж, той извика високо:

— Е, тогава спете спокойно, господин Касторп, с пълно съзнание за безупречното си здраве! Приятна почивка и довиждане. — С това той освободи младите хора, седна отново и взе вестника си.

Асансьорът нямаше обслуга, така че те се качиха по стълбите, мълчаливи и малко смутени от срещата с д-р Кроковски. Йоахим придружи Ханс Касторп до номер тридесет и четири, където хромият бе докарал багажа му, и двамата останаха на разговор още четвърт час, докато Ханс Касторп си изваждаше пижамата и тоалетните принадлежности и в същото време бе запалил една лека, обла цигара. До пура днес не стигна, което му се стори странно и съвсем необичайно.

— Изглежда много важен — каза той, като с говоренето изкарваше погълнатия дим. — Бледен като восък. Но слушай, в краката изглежда ужасно. Сиви вълнени чорапи и тези сандали. На края обиден ли остана?

— Той е малко чувствителен — призна Йоахим. — Не трябваше толкова рязко да отклоняваш предложената терапия, особено психическата. Той не е доволен, когато го отбягват. И аз не се ползвам с особените му симпатии, защото не му се доверявам достатъчно. Но от време на време му разказвам по някой сън, за да има какво да разчленява.

— Ето че обидих човека — каза недоволно Ханс Касторп; винаги когато огорчеше някого, той беше недоволен от себе си, а сега и умората с нова сила го налегна. — Лека нощ — додаде той. — Не мога да се държа на краката си.

— В осем часа ще те взема за закуска — каза Йоахим и си тръгна.

Ханс Касторп съвсем набърже свърши с вечерния си тоалет. Щом загаси нощната лампичка, сънят го обори, но после той още веднъж се стресна, като си спомни, че в това легло завчера е умрял човек. „Няма да е било за първи път — каза си той, като че това би могло да го успокои. — Какво пък най-сетне, смъртен одър като смъртен одър.“ И заспа.

Но едва заспал, засънува и сънищата го държаха във властта си почти до сутринта. Присъни му се главно Йоахим Цимсен в някакво странно изкълчено положение върху спортна шейна, която се спускаше по стръмен склон. Той бе фосфоресциращо бледен като д-р Кроковски, а отпред на кормилото седеше спортистът ездач, който имаше някакъв смътен образ като човек, когото само бе чул да кашля. „На нас тук горе всичко ни е безразлично“, каза изкълченият Йоахим, а после не вече ездачът, а сам той почна да кашля така ужасно размазано. От това Ханс Касторп взе да пролива горчиви сълзи и изведнъж се видя, че тича към аптекаря, за да си купи колдкрем. Но на пътя седеше госпожа Илтис с остра муцуна и държеше нещо в ръка, което очевидно трябваше да бъде нейният „стерилет“, но се оказа само една самобръсначка. Това пък разсмя Ханс Касторп и така бе прехвърлян от едно душевно вълнение към друго, докато утринната дрезгавина го пробуди през полуотворената балконска врата.

[2] Неправилно — вместо фамулус (лат.) — служител и помощник на учения в Средновековието. ↑

Втора глава

За кръщелната купа и за дядото с двойствения образ

Ханс Касторп бе запазил само бледи спомени за своя истински родителски дом; баща си и майка си той почти не познаваше. Те бяха умрели наскоро един след друг — между неговата пета и седма година, отначало майка му, съвършено изненадващо и в очакване да роди — от запушване на кръвоносен съд вследствие възпаление на вени, емболия, както доктор Хайдекинд бе установил, която мигновено бе парализирала сърцето — тя тъкмо се бе разсмяла, както си седеше в леглото, и сякаш от смях падна върху възглавницата, а всъщност бе сторила това, защото бе умряла. На Ханс Херман Касторп, бащата, не му бе лесно да разбере това и тъй като бе дълбоко привързан към жена си, а и не бе някоя силна натура, не можа да преодолее нещастието. Оттогава духът му беше смутен и угнетен; в своето вцепенение той допусна някои грешки в търговията, така че фирмата „Касторп и син“ претърпя значителни загуби; през втората пролет при посещението на един хамбар на ветровитото пристанище той хвана пневмония и тъй като покъртеното му сърце не можа да издържи високата температура, той, въпреки всичките грижи, които д-р Хайдекинд положи, умря за пет дни и при голямо стечение на съгражданите си последва жена си в Касторповата семейна гробница, която имаше хубаво местоположение в гробището „Света Катерина“ с изглед към ботаническата градина. Баща му, сенаторът, го надживя, макар и за съвсем кратко време, и през това време, докато и той умря — между впрочем също така от пневмония, и то след големи борби и мъчения, защото, за разлика от сина си, Ханс Лоренц Касторп бе трудна за поваляне личност, която здраво се бе вкоренила в живота, — та през това време, само година и половина, осиротелият Ханс Касторп прекара в къщата на дядо си, която бе построена на Еспланадата в началото на миналия век на тясно място по вкуса на северния класицизъм; къщата бе боядисана в мрачна, издържаща на атмосферните влияния боя и имаше полуколони от двете страни на входната врата, до която се стигаше по пет стъпала; имаше още два етажа над високия партер, където прозорците стигаха до пода и бяха препречени от железни решетки, леярска изработка.

Тук се намираха само представителни помещения, включително и светлата трапезария с гипсови украшения, чиито три прозореца с виненочервени завеси гледаха към задната градинка и където дядото и внукът в течение на осемнадесет месеца всеки ден в четири часа обядваха сами; прислужваше им старият Фите, който имаше обеци и сребърни копчета на фрака си и носеше към този фрак съвсем същата батистена вратовръзка като господаря му и по съвсем същия начин криеше избръснатата си брадичка в нея; дядото му говореше на ти и на долнонемски диалект; не за да се шегува — той нямаше чувство за хумор, — а напълно де делово, както изобщо говореше с хора от народа, работници в хамбарите, пощенски куриери, файтонджии и прислужници. Ханс Касторп обичаше да слуша това наречие особено когато Фите при сервирането отляво се навеждаше чак до дясното ухо на господаря си и му отговаряше; сенаторът чуваше значително по-добре с дясното ухо, отколкото с лявото. Старецът разбираше, кимаше и продължаваше да яде, изпънат между високото облегало на стола от махагон и масата, като почти не се навеждаше над чинията, а внукът, седнал насреща му, наблюдаваше мълчаливо, с дълбоко и несъзнателно внимание, пестеливите отмерени движения, с които хубавите, бели, сухи, остарели ръце на дядото с издутите, заострени нокти и зеления герб на пръстена на десния показалец наслагваха върху вилицата хапка от месо, зеленчук и картофи и с леко насрещно навеждане на главата я докарваха до устата. Ханс Касторп поглеждаше своите собствени, още непохватни ръце и чувстваше, че в тях се крие възможността някога и той да държи и поднася като дядо си ножа и вилицата.

Друг въпрос беше дали той някога ще стигне дотам да крие брадичката си в такава вратовръзка, която изпълваше доста голямото свободно пространство, оставено от коравата яка с остри краища, които докосваха чак бузите. Понеже за това трябваше да бъде стар като дядо си, а днес освен него и стария Фите надлъж и нашир никой не носеше вече такива връзки и яки. Това бе жалко, защото на малкия Ханс Касторп много се харесваше как дядото подпира брадичката си върху високата снежнобяла връзка; в спомените му, когато вече бе порасъл, това продължаваше извънредно да му харесва: имаше нещо в него, което цялото му същество издъно одобряваше.

След като се наядяха и сгъваха, навиваха и натикваха в сребърните халки салфетките си — една работа, с която Ханс Касторп тогава трудно се справяше, защото салфетките бяха големи колкото малки покривки за маса, — сенаторът ставаше от стола си, който Фите издърпваше зад него, и с провлечени крачки се упътваше към „кабинета“ отсреща, за да си вземе пура, а понякога и внукът отиваше с него. Този „кабинет“ се бе получил, защото бяха направили трапезарията с три прозореца, които заемаха цялата ширина на къщата, поради което не бе останало място за три салона, колкото обикновено имаха този тип къщи, а само за два; единият от тях обаче, който бе разположен отдясно на трапезарията и имаше само един прозорец към улицата, би се получил несъразмерно дълбок. За да намалят дълбочината му, бяха отделили около четвъртина част от дължината му — именно „кабинета“, едно тясно помещение с горно осветление, мрачно и обзаведено само с малко вещи — една етажерка, върху която стоеше ковчежето с пурите на сенатора, една игрална маса, чието чекмедже бе пълно с разни привлекателни неща; карти за игра на вист, жетони, малки плочици за маркиране със сгъваеми краища, една плоча с калеми за писане, книжни цигарлъци за пури и други подобни; накрай един стъклен шкаф от палисандрово дърво в ъгъла, зад чиито стъкла бяха опънати завески от жълта коприна.

— Дядо — престрашаваше се малкият Ханс Касторп да каже в кабинета, като се вдигаше на пръсти, за да стигне по-близо до ухото на дядо си, — покажи ми, моля ти се, кръщелната купа.

И дядото, който и без това вече запретваше полата на дългия, мек сюртук и изтегляше връзката ключове от джоба си, отключваше стъкления шкаф, от който се носеше едно особено приятно и странно за момчето ухание. Вътре се пазеха различни неупотребяеми и затова толкова привлекателни неща: два тумбести сребърни свещника, един строшен барометър с фигурна дърворезба, албум с дагеротипии, касетка за ликьори от кедрово дърво, един малък турчин, корав на пипане под пъстрите копринени дрехи, с часовников механизъм, който някога го е карал да се разхожда по масата, но отдавна бе повреден, старинен корабен модел, а най-отдолу дори и капан за плъхове. Старецът обаче взимаше от средния рафт една много потъмняла сребърна купа, която стоеше върху също така сребърна табла, и показваше на момчето двете, като ги отделяше една от друга и ги обръщаше в ръцете си с обяснения, които често преди това бе давал.

Купата и таблата отначало не са били комплект, както можеше да се види и както малкият отново научаваше; обаче, казваше дядото, от стотина години насам, именно след купуването на купата, те се употребявали заедно. Купата беше красива, с проста и благородна форма, както е отговаряло на строгия вкус през първите години на миналия век. Гладка и солидна, тя почиваше на кръгла основа, а отвътре бе позлатена, но златото бе вече избледняло от времето и просветваше в жълтеникав цвят. Като единствено украшение венец от рози и назъбени листенца обикаляше горния й край. Що се отнася до таблата, нейната далеко по-почтена възраст можеше да се разчете от вътрешната й страна. „Хиляда шестстотин и петдесет“ беше написано там с преплетени цифри и най-различни претрупани гравировки, изпълнени в „модерния“ за него време маниер, окръжаваха цифрата с произволни, пищни извивки, гербове и арабески, които представляваха ту звезди, ту цветя. На гърба обаче се намираха пунктирани с различни почерци имената на главите на семействата, които в течение на времето са били собственици на таблата: имаше вече седем, придружени от датата на наследяването, и старецът с бялата вратовръзка един по един ги сочеше с показалеца, на който бе пръстенът му. Тук бе името на бащата, на дядото и на прадядото, а после сричката „пра“ се удвояваше, утрояваше, учетворяваше в устата на разказвача и момчето с понаведена встрани глава, със замислени или само замечтано втренчени очи и благоговейно отпусната уста се ослушваше в това пра-пра-пра-пра — този тъмен гробовен звук, който напомняше за тлението на времето, но едновременно с това бе израз на благочестиво съхранената връзка между настоящето, неговия собствен живот и дълбоката отколешност и упражняваше съвсем особено влияние върху него, което се отпечатваше и върху лицето му. Струваше му се, че при този звук вдъхва хладен, плесенясал въздух, въздуха на черквата „Света Катерина“ или на Михаиловата крипта, усеща дъха на места, където човек, свалил шапка, със страхопочитание пристъпва леко приведен напред, без да докосва с токовете си земята, струваше му се, че чува уединената, умиротворена тишина на тези кънтящи помещения; при звука на тази неясна сричка църковни възприятия се смесваха с възприятията от смъртта и разказа и всичко това имаше някакво благотворно въздействие върху момчето; може би тъкмо заради тази сричка, за да я чуе и преповтаря, то бе помолило да му разрешат пак да поразгледа кръщелната купа.

После дядото поставяше съда върху таблата и накарваше малкия да погледне в изгладения, тънко позлатен отвор, който блестеше под горното осветление на стаята.

— Скоро ще станат осем години — казваше той, — откак те държахме отгоре и водата, с която те кръщаваха, се събираше вътре… Клисарят Ласен от „Свети Яков“ наливаше водата в шепата на нашия мил пастор Бугенхаген, която от твоя перчем се стичаше тук в купата. Ние я бяхме стоплили, за да не се стреснеш и разплачеш, но ти не плака, а напротив: преди това бе се разкряскал, та Бугенхаген едва можа да каже словото си, но като дойде ред на водата, ти притихна и то, нека се надяваме, бе от уважение към светото тайнство. Тия дни ще станат четиридесет и четири години, откакто покойният ти баща бе кръщелник и водата се стичаше от главата му тук вътре. Това бе тук, в тая къща, дома на родителите му, оттатък в салона, пред средния прозорец, а го кръсти старият пастор Йезекиил, същият, когото на млади години французите насмалко щели да разстрелят, защото държал проповеди против техните грабежи и палежи; и той отдавна, отдавна вече е на небето. А преди седемдесет и пет години са кръстили мене, също така в салона, и са държали главата ми над купата, която сега виждаш на таблата, и свещеникът е произнасял същите думи, както при тебе и при баща ти и също така топлата бистра водица се е стичала в златната купа от косата ми (тя не е била повече тогава, отколкото сега).

Малкият вдигаше поглед към тясното старческо лице на дядо си, което отново бе сведено към купата, сякаш към оня отколе отлетял миг, за който ставаше дума; той усети да го овладява едно и по-преди вече изпитвано чувство: странното, ту унасящо, ту тревожно усещане за нещо, което притегля без само да помръдва от мястото си, което постоянно се мени и връща отново към своята страхотна еднообразност — едно усещане, което му бе познато от предишни случаи и което очакваше и желаеше да долови; отчасти и затова пожелаваше да му покажат купата, която се предаваше по наследство.

Когато по-късно младият човек се самоизследваше, той намираше, че образът на дядо му се бе отпечатал у него много по-дълбоко, по-ясно и по-отчетливо, отколкото образите на родителите му; това може би почиваше на симпатия и особено физическо сродство, тъй като внукът приличаше на дядото, доколкото, разбира се, едно момче, което мирише на мляко, може да си прилича с един избледнял и схванат седемдесетгодишен старец. Във всеки случай за стареца беше отличително това, че той без съмнение бе характерният образ, колоритната личност в семейството.

Погледнато от обществена гледна точка, времето за същността и волеизявленията на Ханс Лоренц Касторп бе отминало дълго преди кончината му. Той бе господар християнин, член на реформираната община, с дълбоко чувство за традиционното, толкова упорито държащ за аристократичното стесняване на обществените кръгове, които участват в управлението, че можеше да живее през четиринадесетия век, когато занаятчиите почваха да си завоюват места и гласове в градския съвет въпреки упоритата съпротива на старите свободни патриции; с новото той мъчно се примиряваше. Неговата дейност бе съвпаднала с десетилетия на бурен възход и най-различни промени, десетилетия на напредък с бързи крачки, които често поставяха високи изисквания към обществената пожертвователност и смелост. Той обаче, старият Касторп, види бог, с нищо не бе допринесъл за общоизвестните блестящи победи на духа на новото време. Той бе държал много повече на старите институции и на бащините обичаи, отколкото на главоломните разширения на пристанището и на безбожните шарлатански приказки за големия град, бе възпирал и потушавал навсякъде, където му се бе удавало, и ако зависеше от него, и днес управлението би изглеждало идилично и в старофранконски стил, както по негово време в собствената му кантора.

Такъв бе в очите на гражданите образът на стария, приживе и по-късно, и макар че малкият Ханс Касторп нищо не разбираше от държавните работи, неговите безмълвно наблюдаващи и затова безкритични детски очи правеха в общи черти същите наблюдения — живи наблюдения, които впрочем и по-късно, като осъзнати образи в спомените, бяха запазили напълно своя враждебен към думи и анализи чисто положителен характер. Както вече казахме, тук играеше роля и симпатията, тази тясна връзка и душевно сродство, което прескача през едно поколение и не представлява никаква рядкост. Децата и внуците наблюдават, за да се възхищават, а възхищават се, за да усвоят и усъвършенстват това, което по наследство предварително е вложено у тях.

Сенаторът Касторп бе сух и висок. Годините бяха попревили гърба и врата му, но той се стремеше да уравновеси прегърбеността си с излъчване, при което устата му, чиито устни вече не почиваха върху зъби, а направо върху голите венци (протезата той слагаше само когато се хранеше), с мъчително достойнство се придърпваше надолу и именно затова, както и като средство против появилата се несигурност; на главата, бе стигнал до изпълнения с достойнство стегнат стоеж с подпряна върху връзката брадичка, който толкова се нравеше на малкия Ханс Касторп.

Той обичаше и си служеше с кутията си за енфие — една продълговата кутия от черупка на костенурка, отвътре позлатена — и поради това употребяваше червени носни кърпи, краищата на които обикновено висяха от задния джоб на сюртука му. Ако това беше една малко смешна слабост във външния му вид, тя създаваше впечатление на някаква старческа свобода, на небрежност, каквато възрастта допуска или съзнателно и с лека ирония, или в достопочтена несъзнателност; всеки случай тя бе единствената слабост, която детският изострен поглед на Ханс Касторп бе забелязал във външността на дядото. За седемгодишното момче, а и после, когато порасна, в спомените му, всекидневният образ на неговия дядо не бе същинският му и истинският. В действителност той изглеждаше много по-добре и по-истински от обикновено — такъв, какъвто си беше на един портрет в естествена големина, който по-рано висеше в приемната на родителите му, а после заедно с малкия Ханс Касторп се бе преселил на Еспланадата, където бе заел място над канапето от червена коприна в салона.

Той показваше Ханс Лоренц Касторп в неговото официално облекло като член на градския съвет — това сериозно и дори благочестиво одеяние от един отзвучал век, което първенците на една община, изпълнени същевременно с тежест и дързост, бяха пренесли през годините и запазили и в тържествени случаи обличаха, за да свържат церемониално миналото с настоящето и настоящето с миналото и да изтъкнат вечната взаимозависимост на нещата и достопочтената сигурност на начина на действията си. Там сенаторът Касторп бе представен в пълен ръст, стъпил върху червеникава настилка пред колони и готически арки. Той беше с прибрана брадичка и отпусната уста, а сините, замислени очи с торбички отдолу гледаха в далечината; облечен бе в черна мантия, която стигаше до под коленете и приличаше на расо, отпред отворена, а по яката и краищата, богато обточена с кожички. Изпод широките, високо бухнали и галонирани ръкави, се подаваха други по-тесни, от просто сукно и дантелени маншети, които покриваха ръцете до кокалчетата на пръстите. Тънките старчески крака бяха обути в черни копринени чорапи и обувки със сребърни токи. Около врата му имаше широка колосана и много накъдрена яка, отпред прилегнала, а от страните вдигната нагоре; под нея пак върху жилетката висеше плисирано батистено жабо. Под мишница той държеше старовремска островърха и широкопола шапка.

Портретът бе превъзходен, нарисуван от бележит художник в стила на старите майстори, както го изискваше и моделът, и събуждаше у зрителя различни испански, холандски и средновековни представи. Малкият Ханс Касторп често го бе разглеждал, естествено не с очите на познавач, но с някакво по-широко и дори проникновено разбиране; и макар че бе видял дядо си така, както го представяше портретът, само веднъж, и то съвсем бегло — когато тръгваше за някакво тържество в градския съвет, — той не можеше, както вече казахме, да не чувства този картинен образ като истински, същински, затова другият, ежедневният дядо, му се струваше, тъй да се каже, някакъв дядо заместител, набърже и доста несъвършено нагласен. Защото отклоненията и странностите в неговия всекидневен образ очевидно се дължаха на някаква несъвършена, дори може би несръчна нагласа, която не бе успяла да прикрие съвсем някои остатъци и загатвания за неговата неподправена и истинска личност. Така високата колосана яка и огромната бяла вратовръзка бяха старомодни, но невъзможно бе да се приложи това определение за онова достойно за удивление нещо — испанската накъдрена яка, на което те можеха да бъдат само заместители. Същото бе с необичайния заоблен цилиндър, който дядо му носеше на улицата, все пак той повече отговаряше на широкополата шапка от портрета, и с дългия сюртук с надиплените поли, чийто първообраз според малкия Ханс Касторп в действителност бе обшитото с кожички расо.

Ето защо той от сърце бе съгласен, че дядо му трябва да блести в своя истински и съвършен образ, когато един ден дойде време да се сбогува с него. Това стана в трапезарията, дето толкова често бяха седели на масата един срещу друг; по средата, върху отрупаната от всички страни с венци катафалка, лежеше в обкован със сребро ковчег Ханс Лоренц Касторп. Той бе изкарал една битка с пневмонията, бе се борил дълго и упорито, макар че, както изглежда, само временно себе приспособил към земния живот, а сега лежеше в своето парадно ложе, не се знаеше дали като победител или като победен, но всеки случай със строго успокоено, силно изменено и изострено от борбата лице; долната част на тялото му бе завита с покривка, върху която лежеше палмово клонче; главата му бе повдигната от копринената възглавничка, та брадичката му хубаво почиваше върху извитата част на почетната накъдрена яка; бяха втикнали един кръст от слонова кост в ръцете му, наполовина закрити от дантелените маншети, чиито пръсти, въпреки изкусното, уж естествено нагласяне, говореха за студ и безжизненост; изглеждаше, като че със спуснати клепачи се е вгледал в кръста.

В началото на последното боледуване на дядото Ханс Касторп го бе виждал много пъти, но после, към края, му спестиха гледката на борбата, която се водеше главно нощем. Боледуването той усети само косвено, от потиснатата атмосфера в къщи, от зачервените очи на Фите и от идването и отиването на доктопитец резултатът обаче, пред който се намери изправен в трапезарията, можеше да се обобщи така: дядото заместител сега бе тържествено въздигнат, за да приеме своя истински и подобаващ му образ — един резултат, който си струваше да бъде одобрен, макар че старият Фите плачеше и непрекъснато клатеше глава, макар че и сам Ханс Касторп плачеше, както бе плакал за своята внезапно починала майка и за своя баща, който също така бе лежал безмълвен и чужд.

Защото за трети път вече в толкова кратко време и на толкова ранни години смъртта въздействаше върху духа и чувствата — особено върху чувствата — на младия Ханс Касторп; гледката и впечатленията не му бяха нови, а отдавна добре познати, и както при първите два пъти, така и сега, а и дори в по-голяма степен, то имаше напълно спокойно и сигурно държание, ако и с естествената покрусеност. Незапознат с практическото значение на събитията за неговия живот, а и по детски равнодушен към тях, с доверие, че, така или иначе, околните ще се погрижат за него, той се бе държал пред ковчезите също по детски студено, а третия път и с особеното хладнокръвно внимание на дете, изпреварило годините си, което вече има опита на чувствата и познанието; той плачеше по-скоро покъртен и заразен от другите, а не поради някакъв себепонятен вътрешен отклик. През трите или четирите месеца, откак се бе поминал баща му, той бе забравил смъртта; сега си бе спомнил за нея и всичките впечатления оттогава ясно, едновременно и проникновено отново се възстановиха със своята несравнима особеност.

Ако анализираме и изкажем с думи тия впечатления, те биха изглеждали приблизително така. В смъртта имаше нещо благочестиво, чувствено и тъжно красиво, това ще рече, нещо религиозно, а същевременно и нещо друго, напълно противоположно, нещо твърде физическо, твърде материално, което не би могло да мине нито като красиво, нито като чувствено, нито като благочестиво, нито дори като тъжно. Тържествено религиозното впечатление се утвърждаваше от разкошната катафалка, от изобилието на цветя и от палмовите клончета, които, както е известно, говорят за небесен мир; освен това, дори още по-ясно, го утвърждаваше кръстът между безжизнените пръсти на някогашния дядо, благославящият спасител от Торвалдсен, който стоеше до ковчега откъм главата, и високите свещници от двете страни, които в случая също така бяха придобили някакъв черковен характер. Всичките тези приготовления очевидно имаха своя точен и добър смисъл, подчертавайки, че сега дядото завинаги е приел своя същински и истински образ. Освен това, както малкият Ханс Касторп бе забелязал, макар и да не си го признаваше с думи, всичко това, а особено изобилието на цветята, и то главно на туберози, имаше още един смисъл и една напълно земна цел: да разхубави, да накара да се забрави или изобщо да не се усети другият облик на смъртта, който не бе нито красив, нито печален, а по-скоро почти неприличен, някакъв груб физически образ.

Всичко това правеше мъртвия дядо да изглежда толкова чужд, той дори не приличаше на истинския му дядо, а на голяма восъчна кукла, с която смъртта го бе подменила и около която се разиграваха сега всичките тези набожни и почетни церемонии. Този, който лежеше тук или по-точно: това, което лежеше тук, не бе, значи, дядото, а само една обвивка, която, както Ханс Касторп знаеше, не бе от восък, а от някаква своя собствена материя, само от материя; това именно бе неприлично и почти вече не печално — печално само дотолкова, доколкото могат да бъдат печални нещата, които имат нещо общо с тялото, и то само с него. Малкият Ханс Касторп разглеждаше жълтата като восък, гладка и твърда като сирене материя, от която се състоеше смъртният образ в естествен ръст — лицето и ръцете на някогашния дядо. Една муха се бе спуснала върху неподвижното чело и почна да движи насам-натам хоботчето си. Старият Фите внимателно я прогони, като гледаше да не докосне челото; лицето му се бе помрачило от уважение, сякаш не бива и не желае да знае какво прави — с един израз на благопристойност, който очевидно се дължеше на факта, че дядото е само тяло и нищо повече, но мухата направи един-единствен широк кръг и отново кацна на пръстите на дядото, близо до кръста от слонова кост. Докато това ставаше, на Ханс Касторп се стори, че долавя по-ясно от преди онази позната му и от по-рано тънка, но съвсем особена упорита миризма, която за негов срам му напомняше за съученик, който страдаше от някаква неприятна болест, та всички го отбягваха; явно бе, че предназначението на туберозите бе с уханието си да сподавят онази миризма, но това, въпреки тяхното изобилие и подреденост, не бе им се отдало.

Той на няколко пъти застана пред трупа: един път сам със стария Фите, втори път с брата на баба си търговеца на вина Тинапел и с двамата си чичовци Джеймс и Петер, и третия път, когато група празнично облечени пристанищни работници бяха застанали за малко пред отворения ковчег, за да се простят с бившия шеф на фирмата „Касторп и син“. Сетне се състоя погребението, при което трапезарията бе изпълнена с хора и пастор Бугенхаген от черквата „Свети Михаил“, същият, който бе кръстил Ханс Касторп, с испанска накъдрена яка около врата, държа надгробното си слово; после в първия файтон зад погребалната кола, след който следваха много, много други, той води един твърде любезен разговор с малкия Ханс Касторп, а после и този период от живота му завърши и Ханс Касторп смени дома и околната среда — това му бе за втори път в неговия млад живот.

У Тинапелови и за нравственото самочувствие НА Ханс Касторп

Това не му бе във вреда, защото той се премести в дома на консула Тинапел, който му стана настойник; там нищо не му липсваше нито лично нему, нито що се отнасяше до защитата на интересите му, за които още нищо не знаеше. Защото консулът Тинапел, вуйчо на покойната му майка, управляваше наследството на Касторпови, той разпродаде недвижимите имоти, зае се и с ликвидацията на фирмата „Касторп и син, Импорт—Експорт“ и успя да набере към четиристотин хиляди марки — наследството на Ханс Касторп, което консулът Тинапел вложи в напълно гарантирани, сигурни ценни книжа, като, независимо от роднинските чувства, си взимаше в началото на всяко тримесечие полагаемите му се два процента от лихвите.

Тинапеловата къща беше разположена в дъното на една градина на „Харвестехудер Вег“ и гледаше към морава, от която и най-малкият плевел се изкореняваше, към обществени розови насаждения, а после към реката. Всяка сутрин, макар че притежаваше хубава кола, консулът отиваше пеш до кантората си в стария град, за да се пораздвижи малко, тъй като понякога страдаше от приливи на кръв в главата, и се връщаше в пет часа, след което Тинапелови обядваха по всичките правила. Той беше човек с тежест, носеше най-хубави английски платове, воднисто-сините очи изпъкваха зад златните му очила, имаше цветущ нос, сива моряшка брада и пламтящ брилянт върху късия малък пръст на лявата си ръка. Жена му отдавна бе умряла. Той имаше двама сина, Петер и Джеймс; единият от тях служеше във флота и рядко идваше в къщи, а другият работеше във винарската фирма на баща си, която бе определен да наследи. От дълги години домакинството се водеше от Шален, дъщерята на един златар от Алтона, която носеше бели колосани рюшове около кръглите си като валяци китки. Тя имаше грижата обедната и вечерна трапеза да бъде богато снабдена със студени закуски, скариди и сьомга, змиорка, пушени гъши гърди и доматен сос към ростбифа; тя зорко надзираваше прислужниците надничари, когато у консула Тинапел имаше мъжка вечеря, и доколкото можеше, заместваше майката на малкия Ханс Касторп.

Ханс Касторп порасна при ужасно време, всред вятър и влага, порасна, ако може така да се каже, облечен в жълта мушама, и се чувстваше, изобщо погледнато, много бодър. Вярно, още отначало си беше доста малокръвен, това казваше и д-р Хайдекинд и бе наредил всеки ден на третата закуска, след училище, да му се дава пълна чаша портер — както е известно, едно питие с големи достойнства, на което доктор Хайдекинд приписваше кръвообразуващо влияние и което успокояваше жизнените му сили по начин, който му се нравеше, и действаше благотворно на навика му да „дреме“, според израза на вуйчо му Тинапел, тоест да си мечтае с отпусната уста и без определена мисъл, с поглед, вперен в пространството. Иначе беше здрав и в ред, добър играч на тенис и гребец, макар че предпочиташе вместо да тегли греблата, да прекарва неделните си вечери при музика и чаша добро питие на терасата със саловете в Уленхорст и да гледа осветените лодки, между които по разноцветните отблясъци на водната шир се плъзгаха лебеди; чуеха ли го да говори невъзмутимо, разбираемо, малко глухо и монотонно, с леки следи от диалект или пък ако го погледнеха какъвто си беше: рус, приличен, с добре оформена, някак странно изваяна глава, у която унаследеното и несъзнателно високомерие се проявяваше във вид на известна студена ленивост, то никой не можеше да се усъмни, че този Ханс Касторп е неподправен и порядъчен продукт на тукашната почва и блестящо отговаря на мястото си — в това и той самият, ако бе седнал да се изучава, нито за миг не би се усъмнил.

Той вдишваше с дълбоко разбиране, себепонятност и добро задоволство атмосферата на големия морски град, тази влажна атмосфера на колониална търговия и благосъстояние, която бе живителният въздух на неговите деди. Носът му долавяше дъха на вода, въглища и катран, силните миризми на натрупаните колониални стоки, а погледът му следеше по кейовете грамадните въртящи се кранове, които по своето спокойствие, интелигентност и гигантска сила приличаха на опитомени слонове, докато вадеха от утробата на почиващите кораби тонове чували, бали, сандъци, бурета и плетени дамаджани и ги наслагваха в железопътни вагони или по складовете. Той виждаше търговците в жълти мушами, каквато и той носеше, да се стичат по обед в борсата, където знаеше, че винаги е напечено, та нерядко ставаше нужда на бърза ръка да се разпращат покани за някоя голяма вечеря, за да се позакрепи кредитът. Той гледаше (и тук после бяха съсредоточени неговите интереси) гъмжилото по корабостроителниците, гледаше мамонтовите туловища на изтеглените на док кораби на азиатските и африкански линии, високи като кули, с оголени килове и витла, опрени на подпори — цели дънери проснати на сухо като безпомощни чудовища, покрити с пълчища дребни като джуджета работници, които стържеха, чукаха, боядисваха, гледаше в покритите хелинги да стърчат, обвити в димна мъгла, скелетите на новостроящите се кораби и наоколо им инженери с конструкционни чертежи и сметачна линийка в ръка, които дават нарежданията си на работниците — познати лица за Ханс Касторп от младостта му, които събуждаха у него много чувства на принадлежност към уюта на родния град; тези чувства стигаха своята връхна точка, когато в неделя предиобед закусваше с Джеймс Тинапел или своя братовчед Цимсен — Йоахим Цимсен — в Алстеровия павилион пържени филии с пушено месо и чаша старо порто, след което се облягаше назад в стола си и се отдаваше на удоволствието от запалената пура. Той и в това бе естествен, че обичаше да живее добре, и въпреки своята малокръвна, изтънчена външност здраво, от душа и сърце бе сграбил простите наслади на живота като лакомо сукалче майчината гръд.

Свободно и не без достойнство той носеше на плещите си високата цивилизация, която господстващата прослойка на търговската градска демокрация завещава на своите чада. Винаги бе изкъпан като бебе, а дрехите му шиеше оня шивач, който се ползваше с доверието на младите хора от неговата сфера. Шален се грижеше отлично за малкия запас от скъпо бельо, грижливо снабден с монограми, който се съхраняваше в чекмеджетата на английския му шкаф; по времето, когато Ханс Касторп следваше в друг град, той редовно пращаше бельото си за пране и поправки у дома (защото неговата максима бе, че в цяла Германия само в Хамбург знаят да гладят), а едно набръчкване на маншета на красивите му цветни ризи би го изпълнило с голямо неудоволствие. Ръцете му, макар и не особено аристократични по форма, бяха добре гледани и със свежа кожа; красеше ги една платинена халка и наследеният от дядото пръстен с печат; зъбите му, които бяха малко слаби и многократно се разваляха, бяха изкърпени със злато.

Когато стоеше или ходеше, той малко изпъчваше корема си, което не създаваше впечатление за особено стегната стойка; на масата обаче държането му бе превъзходно. Той учтиво извръщаше изправената горна и част на тялото си към съседа си, с когото разговаряше (разбираемо и малко на диалект), а лактите му бяха леко прибрани, докато режеше порция пиле или измъкваше сръчно със специалния прибор късче розово месо от клещите на омара. Първата му нужда след ядене бе купичката за изплакване на пръстите с парфюмирана вода, втората — една руска цигара; тях той купуваше необезмитени, на черно, без да го бе много грижа за мошеничеството. Цигарата предшестваше пурата, една привлекателна бременска марка „Мария Манчини“, за което ще става дума, и чийто ароматични отрови много добре се съчетаваха с отровите на кафето. Ханс Касторп предпазваше своите тютюневи запаси от вредното въздействие на парното отопление, като ги държеше в зимника, където сутрин слизаше, за да си напълни табакерата с една дневна дажба. Той би ял неохотно масло, ако биха му го сервирали на калъп, а не на малки назъбени формички.

Вижда се, че възнамеряваме всичко да кажем, което говори за неговата привлекателност, но ние го преценяваме без прекомерен изблик на чувства и него правим нито по-добър, нито по-лош, отколкото е бил. Ханс Касторп не бе нито гений, нито глупец и ако при характеристиката му отбягваме думата „посредствен“, то става по причини, които нямат нищо общо с неговата интелигентност и едва ли нещо общо с неговата скромна личност, а това правим от уважение пред съдбата му, на която сме склонни да припишем известно свръхлично значение. Главата му се справяше с изискванията на реалната гимназия, без да трябва да се пресилва — но да стори това, той в никой случай и за нищо не би се съгласил: по-малко от страх да не си причини болка, отколкото за това, че не виждаше безусловно някоя причина, или, по-точно казано, някоя безусловна причина; затова може би не желаем да го наречем посредствен, защото той по някакъв начин чувстваше липсата на такива причини.

Човек не живее личния си живот само като индивид, но — съзнателно или несъзнателно — и живота на своята епоха и съвремие; колкото и да считаше за безусловно дадени и себепонятни общите и извънличните условия на своето съществуване, без да му и теква дори да ги подлага на критика, добрият Ханс Касторп, какъвто и наистина си беше, може би чувстваше бегло засегнато нравственото си самочувствие от тяхното несъвършенство. Индивидът може да има пред очите си най-различни цели, намерения, надежди, изгледи, от които черпи импулс за дейност и за свръхусилия; ако обаче извънличното около него, самото време въпреки външната си подвижност се оказва всъщност лишено от надежди и изгледи, ако тайно му се представя безнадеждно, безперспективно и безпомощно, ако на съзнателно или несъзнателно зададения, но, така или иначе, зададен въпрос за крайния, извънличния, безусловния смисъл са всички усилия, на всяка дейност се отговаря с глухо мълчание, то тъкмо когато имаме работа с почтени хора, почти неминуемо ще се появи известно парализиращо въздействие на тези факти, което ще се отрази по душевно-нравствен път и върху физическата и органическа структура на индивида. За да надхвърли мярата на обикновеното постижение, без времето да му даде отговор на въпроса „за какво?“, човек трябва да притежава нравствена самостоятелност и прямота, каквато рядко се среща и е от героично естество, или много здрава жизненост. В случая с Ханс Касторп нямаме нито едното, нито другото, и тъй, макар и в съвсем почтен смисъл, той все пак си бе посредствен.

Ние тук поговорихме не само за вътрешното поведение на младия човек през училищните му години, но и за следващото време, когато вече си бе избрал гражданска професия. Що се отнася до неговата училищна кариера, той на един-два пъти дори бе принуден да повтаря класа. Общо погледнато обаче му помагаше неговият произход, изтънчеността на нравите, а освен това и една добра, макар и безстрастна, дарба за математика и след като завърши шести гимназиален клас, реши да изкара докрай училището — главно, да кажем истината, защото по този начин продължаваше едно вече привично, колебливо и временно състояние и печелеше време да мисли какъв иска да стане, тъй като Ханс Касторп дълго сам не знаеше, не знаеше дори и в последния клас, и когато най-сетне се реши (доколкото може да става дума за взимане на решение), той добре чувстваше, че като нищо би могъл и другояче да постъпи.

Вярно бе едно: корабите винаги му доставяха удоволствие. Като малко момче той бе изпълвал листовете на своите бележници с рисунки на рибарски гемии, натоварени със зеленчуци платноходки и петмачтови кораби; когато бе на петнадесет години, случи му се да наблюдава от много удобно място в корабостроителницата „Блом & Фос“ как спуснаха на вода новия двувитлов пощенски параход „Ханза“; тогава той нарисува с водни бои една сполучлива картина на стройния параход, точна до най-малките подробности, която консулът Тинапел бе закачил в своята частна кантора; поразвълнуваното море бе предадено в бутилковозелен цвят с голяма любов и вещина и някой си бе казал на консула Тинапел, че тук се крие талант, който може да се изяви като добър маринист — едно мнение, което настойникът спокойно можеше да предаде на младежа, защото Ханс Касторп само се засмя добродушно и нито за миг не се поддаде на въодушевление и налудничави идеи.

— Нямаш много — му казваше понякога консулът Тинапел. — Моите пари ще получат главно Джеймс и Петер, тоест те ще останат в предприятието, а Петер ще получава рента. Това, което имаш, е много добре вложено и ще имаш сигурен приход. Но да живееш от лихви днес, не е толкова проста работа, освен ако притежаваш поне пет пъти повече; ако искаш да представляваш нещо тук в града и да живееш, както си свикнал, ще трябва доста да припечелваш, запомни това, сине мой.

Ханс Касторп запомни това и се огледа за някаква професия, с която да може да пребъде пред себе си и пред хората. Веднъж именно при неделната игра на вист у консула Тинапел старият Вилмс от фирмата „Тундер & Вилмс“ подхвърли, че Ханс Касторп би трябвало да следва корабостроене, отлична идея, и да постъпи после на работа при него, при което щял да го понаглежда; Ханс Касторп възприе тази идея, изпълнен с уважение към своята професия, която, вярно, бе ужасно сложна и уморителна, но затова пък бе превъзходна, важна и забележителна; във всеки случай тя бе много по за предпочитане пред професията на неговия братовчед Цимсен, племенник на покойната му майка, който на всяка цена искаше да стане офицер. При това Йоахим Цимсен не бе много добре с гърдите и Ханс Касторп с леко пренебрежение смяташе, че за него ще е хубаво да избере професия, свързана с дейност на открито и при която дума не може да става за умствен труд или напрежение. Защото към работата той се отнасяше с най-голямо уважение, макар че тя — работата — лесно го изморяваше.

Тук ние се връщаме към нашите загатвания от по-рано, които целяха да изтъкнат предположението, че с течение на времето накърняването на личния живот може да въздейства и върху физическия организъм на човека. Как би могъл Ханс Касторп да не уважава работата? Това би било противоестествено. Тъй както стояха нещата, тя трябваше да бъде в неговите очи безусловно достойна за уважение, освен нея нищо друго достойно за уважение нямаше, тя беше принципът, пред който човек устояваше или не устояваше, беше абсолютът на времето, тя, така да се каже, сама отговаряше за себе си. Неговото уважение към нея, значи, бе от религиозно и, доколкото знаеше, от несъмнено естество. Друг бе въпросът дали я обичаше; това той не можеше, колкото и да я уважаваше, и то поради простата причина, че не му понасяше. Усилената работа опъваше нервите му, тя скоро го изтощаваше и той съвсем откровено си признаваше, че много повече обича свободното, необременено от оловните тежести на усилията време, времето което открито се разпростира пред човека и не е разграфено от препятствия, които трябва да се преодоляват със скърцане на зъби. Това противоречие в неговото отношение към работата се нуждае от разгадаване. Бе ли възможно тялото и духът му — първо духът, а чрез него и тялото — да се отнасят по-охотно и по-устойчиво към работата, ако можеше в дъното на душата си, там, дето сам той не знаеше какво има, да вярва в работата като в безусловна стойност и като в начало, което само си дава отговор на въпросите — да вярва и същевременно да се самоуспокоява? Ето че пак се поставя въпросът за неговата по-голяма или по-малка посредственост, на който не искаме да отговорим определено. Защото ние не се смятаме за венцехвалители на Ханс Касторп и оставяме място за предположението, че в неговия живот просто работата малко пречеше на непомраченото удоволствие от една „Мария Манчини“.

Когато му дойде времето, не го повикаха за военна служба. Неговата вътрешна природа бе против службата и съумя да го отърве. А може би допринесе и това, че щабният лекар д-р Ебердинг, който бе между посетителите на „Харвестехудер Вег“, разбра от един разговор с консула Тинапел, че младият Касторп ще се почувства много възпрепятстван в следването си, което току-що бе започнал в друг град, ако бъде принуден да иде войник.

Ханс Касторп бе запазил и вън от родния си град успокояващия навик да пие портер на закуска и така главата му, която и без това работеше бавно и невъзмутимо, взе да се пълни с аналитична геометрия, диференциални уравнения, механика, теория на проекциите и графостатика, той изчисляваше натоварено и ненатоварено предвижване, стабилитет, разпределение на баласта и метацентър, макар че понякога му ставаше много нагорно. Неговите технически чертежи на разрез по шпангоута, по водната линия или по дължината не бяха така добри, както художественото изображение на „Ханза“ в открито море, но там, дето ставаше нужда нагледността да се подчертае не само смислово, а и сетивно — там, дето трябваше да се тушират сенки или разрези да се онагледяват с весели цветни бои, Ханс Касторп надминаваше повечето от състудентите си.

Когато през ваканциите се връщаше в къщи, много чист, много добре облечен, с малки червеникаворуси мустачки на сънливото младо патрицианско лице и очевидно на път към завидно обществено положение, хората, които се занимаваха с общинските работи и бяха добре осведомени за семейните и лични отношения — а това е случаят с почти всички хора в един град-държава със самоуправление, — та неговите съграждани го изглеждаха изпитателно, като се запитваха за каква обществена роля ще израсне младият Касторп. Беше свързан с традиции, името му бе добро и старо и един ден почти сигурно щяха да се съобразяват с неговата личност като политически фактор. Тогава ще бъде член на градския парламент или на президиума и поел почетната длъжност, и той ще носи грижите и суверенитета, ще участва в някой административен сектор, може би в комисията за финансите или за строителството, и неговият глас ще се слуша и ще трябва да се има пред вид. Можеха да любопитстват за коя партия ще се обяви младият Касторп. Външността може и да лъже, но всъщност той изглеждаше така, както не изглежда човек, на когото демократите могат да разчитат, а и приликата с дядото бе неоспорима. Може би ще тръгне по неговите стъпки, ще бъде спирачка, консервативен елемент? Това бе много възможно… но също и обратното. Защото в края на краищата той беше инженер, бъдещ корабостроител, човек на световната търговия и техниката. Та можеше да се случи и така, че да тръгне с радикалите, да се прояви като луда глава, като безбожен разрушител на стари здания и природни красоти, необвързан като евреин и безчувствен към светините като американец, склонен по-скоро безцеремонно да скъса с достопочтените традиции и да хвърли държавата в главоломни експерименти, вместо да изгражда естествените условия — и това можеше да се помисли. Ще заговори ли кръвта му, че благоразумието на тези, пред които заставаше мирно караулната двойка пред градския съвет, е всеобхватно, или ще предпочете да подкрепя опозицията в градския парламент? Любопитството на съгражданите не можеше да прочете отговора на тези въпроси в неговите сини очи под червеникаворусите вежди, а и той, Ханс Касторп, не би могъл още да им отговори.

Когато го срещнахме, тръгнал на път, той бе навършил двадесет и три години. По него време той бе изкарал четири семестъра в Данцингската политехника и още четири — във висшите технически институти в Брауншвайг и Карлсруе — наскоро, без блясък и оркестров туш, но все пак прилично, бе издържал изпитите си и се готвеше да постъпи като инженер-стажант „Тундер & Вилмс“, за да изкара практиката си в тяхната корабостроителница. На това място в неговия път се случи на първо време следният обрат.

За изпитите бе се наложило да работи усилено и непрекъснато и като се прибра дома, той изглеждаше още по-уморен, отколкото отговаряше на типа му. Д-р Хайдекинд му се скарваше всеки път, когато го видеше, и настояваше за промяна на въздуха, но — коренна. Този път нито Нордернай, нито Вик на Фьор щели да свършат работа, казваше той, и ако го питали, щял да предпише на Ханс Касторп да прекара няколко седмици на висока планина, преди да иде в корабостроителницата. Много добре, каза консул Тинапел на своя племенник и питомец, но тогава пътищата им щели да се разделят за това лято, тъй като него, консула Тинапел, и четири коня не можели да завлекат на висока планина. Това не било за него, нуждаел се от свястно въздушно налягане, иначе получавал пристъпи. Нека Ханс Касторп бъде любезен и сам да замине. Да вземе да посети Йоахим Цимсен.

Това бе разумно предложение. Йоахим Цимсен бе болен — болен не като Ханс Касторп, а много по-опасно, сериозно се бяха уплашили. Той открай време бе предразположен към катар и треска, а един ден се беше явил и истински кръвохрак; тогава Йоаким замина презглава за Давос — за негова най-голяма мъка и страдание, тъй като току-що бе стигнал до целта на своите мечти. Той няколко семестъра бе следвал право по искане на близките си, но непреодолимо желание го бе накарало да се прехвърли и бяха го приели като кандидат-офицер. А сега вече повече от пет месеца седеше в Международния санаториум „Бергхоф“ (управител-лекар: придворен съветник д-р Беренс) и скучаеше до смърт, както пишеше в пощенски картички. Щом като Ханс и без това искаше да стори нещичко за себе си, преди да заеме длъжността си при „Тундер & Вилмс“, то напълно естествено бе да замине и той там, за да прави компания на клетия си братовчед — за двете страни това беше най-приятно.

Бе посред лято, когато реши да тръгне. Бяха настъпили последните юлски дни.

Той замина за три седмици.

Трета глава

Благопристойно помрачаване

Ханс Касторп се боеше да не се успи, тъй като бе толкова много уморен, но бе на крак по-рано, отколкото трябваше, та разполагаше с време в излишък за всичките си утринни навици — навици на висока цивилизация, при които главна роля играеха едно гумено тасче, дървеното блюдце със зелен лавандулов сапун и меката бръснарска четка към него; така той можа да се занимае с утринния си тоалет, а също и да разопакова вещите си и да поразтреби. Докато прокарваше посребрената самобръсначка върху насапунисаните с парфюмирана пяна бузи, той се сети за обърканите си сънища и поклати глава, снизходително усмихнат на тия безсмислици, с чувството на превъзходство на човек, който се бръсне в дневното осветление на разума. Той не се чувстваше много отпочинал, но настъпващият ден го освежи.

Докато си избърсваше ръцете, той пристъпи с напудрени бузи, по долни гащи от памучно трико и червени сахтиянови чехли на балкона, който ограждаше целия етаж; пред всяка стая той бе разделен с непрозрачни стъкла, които не стигаха чак до перилата. Утрото бе хладно и облачно. Дълги вълма мъгла лежаха неподвижни пред страничните възвишения, а облачни маси, бели и сиви, обграждаха по-далечните планини. Тук-таме се провиждаха петна и ивици от небесната синева, а когато слънцето надникнеше всред тъмните борови гори, по склоновете блясваше бялото селище в дъното на долината. Някъде свиреше музика, вероятно в същия хотел, където и снощи бе имало концерт. Приглушени идваха оттам акорди на хорал, след пауза последва някакъв марш и Ханс Касторп се ослуша с наслада, наклонил глава на една страна, с отворена уста и малко зачервени очи; той от сърце обичаше музиката, тъй като тя му действаше като неговия портер на закуска, защото дълбоко го успокояваше и го унасяше в някаква дрямка.

Долу се виеше лентата на пътя към санаториума, по който бе дошъл снощи. Ниска, подобна на звездички тинтява растеше всред влажната трева на склона. Част от площадката бе оградена като парк; там имаше пътеки с дребен чакъл, цветни лехи и една изкуствена скална пещера в подножието на голяма сребриста ела. Тераса с покрив от ламарина, в която имаше лежащи столове, се откриваше към юг, а до нея се издигаше пилон, боядисан в кафявочервено, по чийто шнур понякога се развяваше знамето — едно измислено знаме, зелено и бяло, по средата с емблемата на медицината — жезъл със змия.

Долу в парка се разхождаше жена — възрастна дама с мрачен, дори трагичен вид. Облечена само в черно, омотала около обърканата си сиво-черна коса черен шарф, тя неуморимо и равномерно се движеше по пътеките с подсечени колене и неподвижно увиснали напред ръце; челото й бе набраздено от напречни бръчки, а въгленовочерните очи, под които висяха отпуснати торбички, втренчено се вглеждаха право напред. Нейното остаряващо, бледо южняшко лице и голямата, огорчена, отпусната само от едната страна уста напомняха на Ханс Касторп за портрета на някаква прочута трагическа актриса, който някъде бе виждал; зловещо бе да гледа човек как тая черна и бледа жена, очевидно без да си дава сметка за това, нагаждаше своите дълги, натежали от мъка крачки по такта на долитащата маршова музика.

Замислено и със съчувствие Ханс Касторп гледаше надолу към нея; стори му се, че печалният й образ затъмнява утринното слънце. В същото време обаче той долови и някакъв друг, по-ясен шум, който идваше от съседната му вляво стая, дето, както му бе казал Йоахим, живееше някаква руска съпружеска двойка; този шум не отговаряше на веселото, свежо утро, а някак си лепливо го замърсяваше. Ханс Касторп си спомни, че още снощи бе чул нещо подобно, ала умората му бе попречила да обърне по-голямо внимание. Имаше борба, смехове и пъхтене, чието неприлично значение не за дълго остана непонятно за младия човек, макар че отначало се опитваше от добродушие да го изтълкува като нещо невинно. Това негово добродушие можеше да бъде наречено и с други имена, например с блудкавото име „душевна чистота“ или със сериозното и хубаво име „срамежливост“, или най-сетне с унизителните имена „бягство от истината“ и „притворство“, в него имаше дори и някаква мистична боязън и благочестие — с такива смесени чувства се отнесе Ханс Касторп към тези шумове, а външно то се изрази в едно благопристойно помрачаване на лицето му, сякаш той нито можеше, нито желаеше да знае нещо за това, което чуваше: един израз на благоприличие, който не бе напълно оригинален, но той бе свикнал да го възприема при известни случаи.

С тази физиономия, значи, той се оттегли от балкона обратно в стаята, за да не подслушва повече работи, които му се струваха сериозни и дори покъртителни, макар че се извършваха при кикотене. Но в стаята суетнята отвъд стената се чуваше още по-ясно. Както изглежда, гонеха се около мебелите, събориха някакъв стол, чу се пляскане и мляскане, а на всичкото отгоре се смесиха и валсови звуци отвън, изтъркани мелодийни фрази на някакъв шлагер, който отдалече съпровождаше невидимата сцена. Ханс Касторп стоеше с кърпата в ръце и въпреки желанието си слушаше. Изведнъж той се изчерви под пудрата, тъй като това, което със сигурност предвиждаше да се случи, стана и сега играта без съмнение бе взела животински характер. „Дявол да ги вземе!“ — помисли той и се извърна, за да завърши тоалета си с нарочно шумни движения. Боже мой, та те са съпрузи и дотук всичко е в ред. Но посред бял ден, това вече е малко множко. А струва ми се, че и снощи не мируваха. В края на краищата, щом като са тук, те са болни или поне единият от тях — би трябвало малко да се попазват. Но истински скандалното, мислеше той разгневен, е това, дето стените са така тънки и всичко се чува ясно през тях, наистина нетърпимо! Естествено — евтин строеж, безобразно евтин! Дали после ще видя тия хора, а може би дори и ще ме представят на тях. Това би било във висша степен неприятно. Тук Ханс Касторп се зачуди, защото забеляза, че червенината, която преди малко бе покрила току-що избръснатите му бузи, не иска да изчезне; може би това беше само чувството на топлина, което я бе придружавало — бузите му бяха пламнали и тази суха топлина по нищо не се различаваше от снощната, от която се бе отървал през нощта, а сега отново се бе появила. Това не го настрои по-дружелюбно към съседната двойка, напротив, той измърмори с издадени напред устни нещо твърде презрително, а после направи грешката още веднъж да разхлади лицето си с вода, което само влоши състоянието му. Ето защо, отпаднал, гласът му потрепера, когато се обади на братовчед си, който го бе повикал с чукане по стената, а когато Йоахим влезе, той не му направи впечатление на освежен и радостен от утрото човек.

Закуска

— Здрасти — каза Йоахим. — Тая ти беше първата нощ тук горе. Доволен ли си?

Той бе готов за излизане, спортно облечен, със солидно изработени обувки, а на ръката си бе преметнал реглана си, в чийто страничен джоб се очертаваше плоското шише. И днес той беше без шапка.

— Благодаря — отвърна Ханс Касторп, — горе-долу. Няма да седна да преценявам. Сънувах някакви объркани сънища, а и къщата има недостатък, че всичко се чува, това е малко досадно. Ами коя е тази черната долу в парка?

Йоахим веднага разбра за кого става дума.

— А, тя е „Tous — ies-deux“[1]. — каза той. Тук всички я наричаме така, защото това е единственото, което можеш да чуеш от нея. Мексиканка, знаеш, нито дума не разбира от немски, а почти нищо и от френски, само някой и друг откъслечен израз. Тя от пет седмици насам е при по-големия си син, един напълно безнадежден случай, доста скоро ще свърши — болестта го е пронизала, може да се каже, че е напълно отровен, накрая почва да прилича горе-долу на тиф, казва Беренс — на всеки случай отвратителна история за всички. Преди две седмици пристигна и вторият син, защото искаше да види брат си — между другото страшно хубав момък, а и по-големият също, — и двамата са чудни хубавци, очите им парят като въглени, дамите бяха съвсем не на себе си. Е, по-младият трябва да е покашлювал долу, иначе обаче нищо му нямаше. Добре, ама като дойде тук, какво мислиш, че става: изведнъж дига 39,5, най-висока температура, разбираш ли, ляга в кревата и ако му се размине, казва Беренс, късметът му ще е проработил повече, отколкото умът му. Всеки случай било крайно време, казва той, да дойде тук… Да, оттогава майка им само обикаля навън, когато не е при тях, а когато я заговорят, казва единствено: „Tous-les-deux!“, защото повече не може да каже, а тук за момента няма никой, който да разбира испански.

— Тъй, значи, била работата — каза Ханс Касторп. — Дали и на мене ще ми каже същото, ако се запозная с нея? Би било странно — искам да кажа смешно и страшно в същото време — добави той, а очите му бяха като снощи: пареха, сякаш дълго бе плакал, и му тежаха и отново придобиха оня блясък, който бе запалила в тях нечуваната кашлица на ездача спортист. Изобщо му се стори, че едва сега добива отново връзка със снощните случки, че едва сега започва да разбира отново всичко, защото отначало, когато се бе събудил, съвсем не беше така. Като си напръска с малко лавандулов одеколон носната кърпичка и я прекара по челото и под очите, той заяви, че е готов.

— Ако нямаш нищо против, можем tous les deux да вървим на закуска — пошегува се той с чувство на необуздана самоувереност, а Йоахим кротко го погледна и се усмихна — някак особено, меланхолично и сякаш малко подигравателно — защо, това си бе негова работа.

След като Ханс Касторп се увери, че си е взел каквото му трябва за пушене, той грабна бастуна, палтото и шапката си — именно шапката, защото бе твърдо уверен в своя начин на живот и възпитание, та не желаеше току-така, и то за някакви си три седмици, да се приспособява към чужди и нови навици; така те тръгнаха надолу по стълбището, а по коридорите Йоахим посочваше тази или онази врата и назоваваше имената на обитателите, немски или други имена, които звучаха като чужди, като същевременно добавяше кратки забележки за характера им и сериозността на тяхното заболяване.

Те срещнаха и хора, които вече се връщаха от закуска, и когато Йоахим казваше някому добро утро, Ханс Касторп учтиво сваляше шапка. Той бе напрегнат и нервен като млад човек, който е на път да се представи на множество чужди люде и при това е измъчван от ясното чувство, че очите му са помътнели, а лицето му е зачервено, което само отчасти бе така, защото той по-скоро беше бледен.

— Чакай, да не забравя! — каза той изведнъж с някакво прекомерно усърдие. — Можеш да ме представиш на дамата в парка, ако се удаде сгода, нямам нищо против. Нека ми повтаря своето „tous-les-deux“, няма да й възразявам, нали съм подготвен и разбирам смисъла, ще знам каква физиономия трябва да направя. Но с руската двойка не ща да се запознавам, чуваш ли? Изрично не желая. Тези хора нямат никакви маниери; макар че ще живея три седмици до тях и макар че не е могло другояче да се нареди, не ща да се запознавам с тях, най-после имам право категорично да заявя…

— Добре — прекъсна го Йоахим. — Толкова ли са те смутили? Да, те са някакви варвари, с една дума, нецивилизовани хора, нали предварително ти казах? Той на ядене се явява винаги в кожено яке, одърпано, ти казвам, просто се чудя как Беренс не се намесва. А и тя не е от най-спретнатите, въпреки перото на шапката си… Впрочем ти можеш да бъдеш спокоен, те се хранят далече от нас, на „лошата руска маса“, има и „добра руска маса“, където сядат само фини руси, та няма възможност да се срещнеш с тях, даже и да би пожелал. Изобщо не е лесно да свързваш запознанства, понеже има толкова чужденци между гостите; сам аз познавам лично малцина от тях, макар че съм от толкова време тук.

— Кой е болен от двамата? — попита Ханс Касторп. — Той или тя?

— Той, струва ми се. Да, само той — каза Йоахим видимо разсеян, докато си оставяха вещите на закачалките пред трапезарията. А после влязоха в светло помещение със сводест таван, където гласове бъбреха, прибори дрънчаха и „салонните прислужнички“ бързо обикаляха с димящи кани в ръка.

В трапезарията имаше седем маси, повечето наредени по дължина, а само две стояха напреки. Масите бяха големи, всяка по за десет души, макар че не навсякъде бяха поставени прибери. Само няколко крачки през залата отделяха Ханс Касторп от мястото му; то бе приготвено за него на тясната страна на една маса, която стоеше отпред, по средата на залата между две напречни маси. Застанал прав зад стола си, Ханс Касторп се поклони педантично и учтиво към сътрапезниците си, с които Йоахим го бе запознал церемониално и които той едва видя, камо ли да бе възприел в съзнанието си имената им. Той схвана само личността и името на госпожа Щьор и това, че тя има червено лице и мазна пепеляворуса коса. Нейните езикови бисери изглеждаха възможни, след като човек видеше вироглавия и тъп израз на лицето й. После седна и с одобрение установи, че тук смятат първата закуска за сериозно ядене.

Имаше купи с мармалади и мед, паници с мляко с ориз и каша от овесени ядки, чинии с бъркани яйца и студено месо, масло имаше, колкото иска човек; някой вдигна стъкления похлупак, под който сълзеше швейцарско сирене, за да си отреже от него, а освен това по средата на масата стоеше блюдо с пресни и сушени плодове. Една „салонна прислужница“ в черно и бяло попита Ханс Касторп какво желае да пие: какао, кафе или чай. Тя беше дребна като дете със старешко, продълговато лице — джудже, както с уплах разбра той. Ханс Касторп погледна към братовчед си, който само равнодушно повдигна рамене и вежди, сякаш искаше да каже: „Е, та какво от това?“; тогава той се примири с фактите, помоли за чай с особена учтивост, защото насреща си имаше джудже, и почна да яде мляко с ориз, канела и захар, докато очите му зашариха по другите блюда, от които му се искаше да вкуси, и по гостите на седемте маси, колеги и другари по съдба на Йоахим — те всички бяха вътрешно болни и бъбрейки, закусваха.

Трапезарията бе издържана в онзи съвременен стил, който придава на деловитата опростеност известен фантастичен уклон. Тя не беше много широка в сравнение с дължината и бе обиколена с един вид галерия, която големи арки отделяха от самата трапезария. Колоните бяха облечени до половината с дърво в сандалова политура, а нагоре — белосани, както и горният край на стените и таванът; върху тях бяха изтеглени разноцветни ивици в несложни весели шаблони, които продължаваха върху дъгите на широките сводове. Няколко полилеи, електрически, от излъскан месинг, украсяваха залата, бяха направени от три поставени един върху друг обръчи, свързани помежду си с грациозни плетеници, а на долния от тях висяха като малки месечини абажури от млечно стъкло. Имаше четири стъклени врати — две на отсрещната, по-тясната страна, една трета отпред вляво, която водеше направо в предния хол, и тази, през която Ханс Касторп бе влязъл от някакъв коридор, защото Йоахим бе го превел по друга стълба, не същата, по която се бяха качили снощи.

От дясната му страна седеше едно невзрачно същество в черно, с мъх по лицето и матови, пламнали бузи, което му приличаше на шивашка работничка или на приходяща шивачка надничарка, може би защото закусваше само с кафе и намазани с масло хлебчета, а това от край време се свързваше в неговите представи с домашна шивачка надничарка. От лявата му страна имаше някаква английска госпожица, също така възрастна, много грозна, със сухи, зиморничави пръсти, която четеше писмо със закръглен почерк от дома си и същевременно пиеше чай, с цвят на кръв. До нея следваше Йоахим и после госпожа Щьор в шотландска вълнена блуза. Лявата си ръка тя държеше свита в пестник близо до бузата и видимо се стремеше да си придава изискано-образован вид при говорене, като придръпваше горната си устна над тесните, дълги заешки зъби. Един млад мъж с тънки мустачки и израз на лицето, сякаш в устата си имаше нещо с неприятен вкус, седна до нея и съвсем мълчаливо почна да закусва. Той влезе, след като Ханс Касторп бе вече седнал, вървейки, и без да погледне някого, свали за поздрав брадичката до гърдите си и зае мястото си, като със своето държание категорично отказа да се запознава с новия гост. Може би беше твърде болен, за да има чувство и да обръща внимание на такива формалности или изобщо да се интересува от околната среда. За момент срещу него бе седнало едно сухо, светлорусо младо момиче, което изпразни бурканче кисело мляко върху чинията си, изяде го и незабавно отново се оттегли.

Разговорът на масата не бе оживен. Йоахим формално разговаряше с госпожа Щьор, запита я как се чувства и с коректно съжаление разбра, че не е особено добре. Тя се оплака от „отпуснатост“. „Много съм отпусната“, каза тя провлечено и се превземаше просташки. А и още при ставането си имала вече 37,3, какво ли щяло да стане пък следобед. Шивачката обяви същата температура, но обясни, че се чувствала, напротив, напрегната, вътрешно напрегната и неспокойна, сякаш й предстояло нещо особено и решително, което обаче съвсем не било вярно, касаело се до физическо възбуждане без психически причини. Тя сигурно не беше шивачка, защото говореше много правилно и почти научно. Впрочем Ханс Касторп намери тази възбуда или поне това, че се разправя за нея, някак неуместно, дори неприлично за такова незначително и дребно същество. Той една след друга запита шивачката и госпожа Щьор откога са тук горе: първата била от пет месеца, втората — от седем; после събра целия си английски, за да разбере от съседката си вдясно какъв чай пие (оказа се, че е шипков) и дали е вкусен, което тя почти бурно потвърди; после той хвърли поглед към залата, в която хората влизаха и излизаха: първата закуска не бе строго съвместно ядене.

Беше го страх малко от ужасяващи впечатления, но се оказа разочарован: в трапезарията бе весело, човек не добиваше чувството, че се намира в някакъв дом на скръбта. Загорели млади хора от двата пола влизаха, тананикайки, говореха с прислужниците и със солиден апетит се нахвърляха върху закуската. Имаше и по-зрели хора, съпружески двойки, едно цяло семейство, с деца, което говореше руски, имаше и невръстни младежи. Почти всички жени носеха тясно прилепнали блузи от вълна или коприна, тъй наречени „сустърд“, бели или цветни, с големи яки и външни джобове; те изглеждаха особено добре, когато стояха прави, пъхнали ръце в джобовете, и разговаряха. На много маси се разнасяха снимки, без съмнение нови, любителски снимки; на друга маса разменяха пощенски марки. Говореха за времето, за това как са спали и каква температура са си измерили в устата сутринта. Повечето бяха весели — вероятно без особена причина, а само защото нямаха непосредствени грижи и бяха събрани накуп. Някои естествено седяха на масите, подврели глава в ръце, и гледаха втренчено пред себе си. Оставяха ги да си гледат и не им обръщаха внимание.

Изведнъж Ханс Касторп се стресна ядосан и обиден. Беше се затръшнала врата — вратата отпред вляво, която извеждаше направо към хола; някой я беше пуснал да се тръшне или може би сам я беше затръшнал, а този шум Ханс Касторп за нищо на света не можеше да понася, той от край време го беше мразил. Може би тази омраза се дължеше на възпитанието му, може би беше вродена идиосинкразия, с една дума, той ненавиждаше тръшкането на врати и би могъл да набие всекиго, който би си позволил да направи това пред ушите му. На всичко отгоре в случая вратата бе от малки стъкла и това усилваше сътресението: цялата бе се разтърсила и раздрънчала. Тфу, помисли Ханс Касторп разгневен, каква отвратителна разпуснатост! Но тъй като в същия миг шивачката го бе заговорила, той няма време да установи кой бе злосторникът. Между русите му вежди се бяха набрали бръчки, а лицето му мъчително се бе изкривило, докато отговаряше на шивачката.

Йоахим попита дали са минали вече лекарите. Някой отговори, че да, първия път вече били минали — излезли били почти в същия момент, когато дошли братовчедите. Тогава ще си вървят и няма да ги чакат, каза Йоахим. През деня все щяло да се намери случай за запознаване. Но на вратата едва ли не се сблъскаха с придворния съветник Беренс, който влезе с бързи крачки, придружен от д-р Кроковски.

— Хопа, пазете се, господа! — каза Беренс. — Щяха да пострадат и вашите, и моите мазоли. — Той говореше долносаксонски, като разтегляше думите и ги предъвкваше. — Така, значи, това сте вие — обърна се той към Ханс Касторп, когото Йоахим с прибрани нозе представи. — Е, радвам се.

И подаде на младия мъж ръката си, която бе широка като лопата. Той бе кокалест човек, може би три глави по-висок от д-р Кроковски, с почти побеляла вече глава, с добре оформен тил, големи изпъкнали и кървясали сини очи, в които плуваха сълзи, с вирнат нос и подстригани мустачки, които изглеждаха криви, защото си бе придръпнал горната устна на една страна. Това, което Йоахим бе казал за бузите му, напълно се потвърди — те бяха сини; ето защо главата му многоцветно се открояваше над бялата хирургическа престилка — престилка с колан, която стигаше до под коленете, под нея се подаваха черните му раирани панталони и чифт колосални крака в жълти, поизносени цели обувки с връзки. И д-р Кроковски бе в служебно облекло, само че престилката му беше черна, от черна лъскава материя, скроена като риза и пристегната с ластик — около китките; така още повече се подчертаваше бледността му. Държането му бе напълно асистентско, той не взе никакво участие в поздрава, обаче някакво критическо напрежение на устата му показваше, че намира за странно своето подчинено положение.

— Братовчеди? — запита придворният съветник, като с ръка сочеше ту единия, ту другия от тях и ги поглеждаше изотдолу с кървясалите си сини очи. — Е, и този ли иска да се пише войник? — каза той на Йоахим, като посочи с глава към Ханс Касторп. — Пазил го бог, а? — И сега заговори направо на Ханс Касторп. — Аз веднага забелязах, че у вас има нещо цивилно, нещо комфортно, не дрънкате оръжие като този главатарин. Вие бихте били по-добър пациент от него, готов съм да се обзаложа. Аз веднага познавам от кого ще излезе свестен пациент, защото за това трябва талант, за всичко трябва талант, а у този мирмидонец няма и капка талант. За строеви упражнения може би, но за боледуване — не. Ще ми повярвате ли, че все иска да си ходи? Постоянно иска да си ходи, врънка ме и ме мъчи, час по-скоро иска да иде долу да го тормозят. Какво престараване само! Не иска да ни подари някаква половина годинка. А при това тук при нас всичко е много хубаво, кажете сам, Цимсен, дали не е много хубаво тук! Е, вашият братовчед сигурно ще ни оцени по-добре, ще се позабавлява. Дами също не ни липсват, тук имаме прелюбезни дами. Поне външно някои са много живописни. Но вие би трябвало да придобиете малко цвят, чувате ли, иначе ще отпаднете при дамите. Зелено е, казват, златното дърво на живота, но за лицето зеленото не е най-подходящият цвят. Естествено напълно анемичен — каза той, като без церемонии пристъпи към Ханс Касторп и с показалеца и палеца си повдигна единия му клепач, — разбира се, напълно анемичен, както казах. Знаете ли какво? Съвсем не е било глупаво от ваша страна да пооставите вашия Хамбург сам да се погрижи малко за себе си. Този ваш Хамбург е една достойна за благодарност институция: неговата весела влажна метеорология току ни праща нови контингенти. Но ако мога при тоя случай да ви дам един немеродавен съвет, съвсем sine pecunia[2], разбирате ли, правете, докато сте тука, всичко, каквото прави братовчед ви. Във вашия случай човек нищо по-разумно не може да направи, освен да поживее известно време като при лека tuberculosis pulmonum[3] и да понатрупа малко белтъчини. Тук при нас има нещо куриозно около обмяната на белтъчините… Макар да е повишено общото горене, тялото пак натрупва белтъчини… Е, а вие хубаво ли спахте, Цимсен? Отлично, а? Хайде сега тръгвайте на разходка! Но не повече от половин час! А после живачната пура в устата! Винаги точно записвайте, Цимсен! Както в службата, съвестно! В събота искам да видя кривата. Господин братовчед ви също да мери. Меренето никога не вреди. Довиждане, господа! Приятно забавление! Довиждане… довиждане… — И той се понесе, като размахваше ръце с длани, обърнати съвсем назад; пътем задаваше надясно и наляво въпроси дали са спали „хубаво“ и получаваше утвърдителен отговор: д-р Кроковски тръгна след него.

[1] И двамата (фр.). ↑

[2] Безплатно (лат.). ↑

[3] Белодробна туберкулоза (лат.). ↑

Закачки. Последно причастие. Прекъснато веселие

— Много мил човек — каза Ханс Касторп, когато се поздравиха любезно с куция портиер, който подреждаше писма в своята ложа, и излязоха през портала на открито.

Порталът се намираше на югоизточната страна на варосаната постройка, чиято средна част надвишаваше с един етаж двете крила и бе увенчана с часовникова кула, покрита с ламарина в цвят на лиска. Оттук се излизаше направо навън, без да се преминава през оградения парк; насреща имаше полегати планински ливади, осеяни със средно високи смърчове и прегърбени нискостеблени борове. Освен шосето, което слизаше към долината, имаше само един друг път; тръгнаха по него; той водеше с лек наклон нагоре и наляво край задната фасада на санаториума, където бяха домакинството с кухните и където, до решетките на стълбите за избата, стояха ламаринени кофи за смет, после продължаваше доста време в същата посока, описваше остра чупка и продължаваше по-стръмно надясно към рядко залесения склон. Пътят беше с твърда червеникава настилка, още малко влажна, а по краищата му от време на време се срещаха каменни блокове. Братовчедите се оказаха съвсем не сами на разходката. Гости, които след тях бяха завършили закуската, ги следваха по петите, а насреща им идеха цели групи, които се връщаха от разходка, крачейки с тежките стъпки на хора, които слизат по наклон.

— Много мил човек! — повтори Ханс Касторп. — Има един плавен начин да разказва, драго ми беше да го слушам. „Живачна пура“ за „термометър“ е отлично казано, веднага го разбрах… Но сега ще си запаля една истинска — каза той, като се спря, — не издържам вече! От вчера на обед нищо свястно не съм пушил… Прощавай за малко. — И той извади от кафявата кожена табакера, украсена със сребърен монограм, една пура „Мария Манчини“, чудесен екземпляр, от най-горния ред на кутията, сплеснат от едната страна, какъвто най-вече обичаше, отряза върха с малък, режещ в ъгъл инструмент, който висеше на верижката му за часовника, щракна запалката си и с няколко блажени пафкания запали доста дългата, тъпа отпред пура. — Така! — каза той. — Сега нямам нищо против да продължим разходката. Ти, разбира се, от много престараване не пушиш.

— Та аз никога не пуша — отвърна Йоахим. — Защо пък тъкмо тук да пуша?

— Не разбирам! — каза Ханс Касторп. — Не разбирам как човек може да не пуши — той пропуска, така да се каже, най-добрия дял на живота или поне едно знаменито удоволствие! Когато се събудя, радвам се, че през деня ще мога да пуша, и когато ям, пак се радвам, бих казал, че ям само за да мога да пуша след това, макар че естествено малко пресилвам. Но един ден без тютюн би бил за мене върхът на блудкавостта, един съвсем пуст и безрадостен ден; ако трябва сутринта да си кажа: днес няма да пушиш, смятам, че не бих набрал кураж да стана, наистина бих останал в леглото. Виж какво: ако имаш пура, която гори добре — естествено, че не трябва да взима въздух отстрани или да тегли лошо, това е във висша степен досадно, — та казвам, ако имаш добра пура, чувстваш се някак защитен, буквално нищо не може да те сполети. Все едно, че лежиш на морския бряг, лежиш до морето, нали, и нищо не ти трябва, нито работа, нито забавление… Слава богу, хората пушат навсякъде, по целия свят, навсякъде познават тютюна, където и да попаднеш. Дори и полярните изследователи се снабдяват богато със запаси за пушене за своите несгоди, винаги съм се изпълвал със симпатии към тях, когато съм чел за това. Защото може и много зле да му потръгне на човек: да приемем, че се намирам в окаяно положение; но докато бих имал една пура, бих издържал, тя би ми помогнала да превъзмогна всичко.

— Все пак си малко уязвим — каза Йоахим, — щом си зависим от тютюна. Беренс е прав: ти си цивилен човек, той го каза повече като похвала, но ти си непоправим цивилен човек, там е работата. Впрочем ти си здрав и можеш да правиш каквото искаш — добави той и очите му станаха морни.

— Да, здрав съм, като махнеш анемията — каза Ханс Касторп. — Доста работи ми наговори, особено като ми каза, че имам зелен цвят. Но вярно, на мене ми направи впечатление, че в сравнение с вас тук горе съм наистина зелен, у дома не бях забелязал такова нещо. А освен това е много любезно от негова страна, дето направо ми даде съвети, съвсем sine pecunia, както се изрази. Аз на драго сърце ще направя каквото ми казва и ще се съобразявам напълно с твоя начин на живот — какво да правя иначе при вас тук горе, а няма и да ми навреди, ако с божията помощ натрупам малко белтъчини, макар че звучи някак отвратително, трябва да признаеш.

Докато вървяха, Йоахим се закашля на няколко пъти — изкачването, изглежда, го уморяваше. Когато за трети път се закашля, той се спря със смръщени вежди.

— Ти карай напред — измърмори той.

Ханс Касторп тръгна по-бързо, без да се извръща. После забави стъпката си и накрай почти се спря, защото сметна, че е взел голяма преднина. Но и сега не се извърна.

Група гости от двата пола идеше насреща му; той бе ги видял горе, по средата на склона, когато минаваха по равния път; сега те тепаха надолу по стръмнината, право към него и разнородните им гласове взеха да се чуват. Бяха шест или седем души от различни поколения, едните съвсем млади, другите вече по на възраст. Той ги погледна с наклонена встрани глава, докато мислеше за Йоахим. Те бяха гологлави и загорели, дамите в цветни пуловери, господата без връхни дрехи и дори без бастуни — като хора, които на бърза ръка излизат с ръце в джобовете на няколко крачки от къщи. Те слизаха надолу, което не изисква някое особено усилие, само весело възпиране и задържане на крачките, за да не се спънат, просто оставяха се да ги влачи наклонът, поради което ходът им бе някак окрилен и лекомислен, което се отразяваше и на лицата им, на цялата им външност и човек можеше да си пожелае да бъде като тях.

Сега се бяха изравнили с него, Ханс Касторп добре виждаше лицата им. Не всички бяха загорели, две дами правеха впечатление с бледността си: едната бе суха като върлина и с лице, сякаш от слонова кост, другата бе по-дребна и дебела, обезобразена от лунички. Те всички го изгледаха с една и съща дръзка усмивка. Едно високо младо момиче със зелен пуловер, зле фризирана коса и глупави, само наполовина отворени очи, мина съвсем близо до Ханс Касторп, като почти го докосна с ръката си. А при това и свиреше… Не — не може да бъде! Тя му подсвирна, но не с уста, не беше издала напред устни, напротив — държеше ги затворени. Докато го гледаше глупаво и с почти затворени очи, от нея излизаше едно свистене, извънредно неприятно свистене, грубо, остро и въпреки това кухо, протяжно и към края заглъхващо, напомняше на ония панаирджийски свинчета от гума, които с плач изпускат вдъхнатия им въздух и рухнат на място; това свистене излизаше по някакъв непонятен начин от гърдите й, а после тя отмина заедно с компанията си.

Ханс Касторп стоеше вцепенен и гледаше в далечината. После бързо се извърна и разбра поне това, че отвратителното свистене бе някаква шега, някаква скроена подигравка, тъй като по раменете на слизащите можеше да се види, че се смеят, а един набит младеж с дебели бърни, който бе пъхнал ръцете си в джобовете на панталоните и по доста неприличен начин бе запършил полите на сакото си, явно бе извърнал главата си към него и му се смееше… Йоахим бе тръгнал нагоре. Той поздрави групата, като по своя рицарски навик застана почти във фронт и се поклони с прибрани пети, след което с кратък поглед пристъпи към братовчед си.

— Какво си се нацупил? — попита той.

— Тя свиреше — отговори Ханс Касторп, — свиреше с корема си, когато мина край мене, ще ми обясниш ли това?

— А-а-а! — каза Йоахим и пренебрежително се засмя. — Не с корема, глупости. Това бе Клефелд, Хермине Клефелд, тя свири с пневмоторакса си.

— С какво? — попита Ханс Касторп. Той бе извънредно възбуден и не разбираше защо. Бе му ту до смях, ту до плач, когато добави: — Не можеш да искаш от мен да разбирам вашия жаргон.

— Хайде, тръгвай — каза Йоахим. — Мога да ти го обясня и докато вървим. Какво стоиш като вкопан в земята! Става дума за нещо хирургическо, както можеш да си представиш, операция, която тук горе често се извършва, Беренс има голям опит в това отношение… Когато единият бял дроб е много засегнат, разбираш ли, а другият е здрав или относително здрав, то болният се освобождава от дейност за известно време, за да се запази… Това значи: разрязват те тук, тук някъде встрани, не знам точно къде, но Беренс винаги великолепно улучва. И после вкарват газ, знаеш, азот, и така разкашканият клон от дроба се изолирва от работа. Газът естествено не трае дълго, горе-долу всеки две седмици трябва да се подновява — все едно, че те пълнят, ето как трябва да си представиш тая работа. И когато мине година или повече и всичко върви добре, дробът може да оздравее поради това, че е бил в покой. Разбира се, не винаги — това си е даже една много рискована работа. Но с пневмоторакс се получавали хубави резултати. Всички, които видя, го имат. Между тях беше и госпожа Илтис, тази с луничките, и госпожица Леви, сухата, спомняш ли си я, тя сума време лежа на легло. Те са се сдушили, нещо като пневмотораксът естествено свързва хората, и се наричат дружество „Половин дроб“, под това име ги знаят. Гордостта на дружеството обаче е Хермине Клефелд, защото може да свири с пневмоторакса си — това си й е дарбата, не всеки може. Как го прави, не мога да ти кажа, тя сама не може ясно да го опише. Но когато е повървяла бърже, може отвътре да свири и това естествено й служи да плаши хората, особено новодошлите болни. Аз между другото смятам, че тя губи азот по този начин, тъй като всяка седмица трябва отново да я пълнят.

Сега Ханс Касторп се разсмя; неговата възбуда бе преминала в смях и докато вървеше приведен, с ръка над очите си, раменете му се разтърсваха от припряно и тихо кискане.

— Ами записани ли са? — попита той и усети, че трудно говори; от задържания смях говорът му изглеждаше плачлив и доста жалостив. — Имат ли устав? Жалко, че не си член, тогава можеха и мен да приемат като почетен гост или като… събутилник в студентска корпорация. Би трябвало да помолиш Беренс да те изкара отчасти от строя. Ако се постараеш, може би ще се научиш и ти да свириш, това все още може да се научи… По-смешно нещо не съм чувал в живота си! — каза той и дълбоко пое дъх. — Е, прощавай, дето говоря така за тези работи, но те самите, твоите пневматически приятели, бяха в най-добро настроение. Как само пристигнаха!… Като си помисля, че това е било дружество „Половин дроб“. Фиу-у-у, свири ми тя насреща. Лудетина! Но това е същинска лудория! Защо са такива луди, можеш ли да ми кажеш?

— Боже мой — търсеше Йоахим отговор, — те са толкова свободни… Искам да кажа, че са млади хора и времето е без значение за тях, пък и могат да умрат. Защо да правят сериозни гримаси. Понякога си мисля: боледуването и умирането всъщност не са сериозни, те са повече някаква лентяйщина, строго погледнато, сериозност има само в живота долу. Смятам, че полека-лека, когато прекараш по-дълго време тук горе, ще разбереш това.

— Сигурно — каза Ханс Касторп. — Сигурно вярвам. Живо се интересувам за вас тук горе, а когато човек се интересува, нали, разбирането идва от само себе си… Само че какво ми е, тя не ми допада — добави той, като разглеждаше пурата си. — През цялото време се питам какво ми липсва, а то била моята „Мария“, която не ми е вкусна. Има вкус на мукава, уверявам те, това е като че ли ти е много развален стомахът. Не мога да разбера! Вярно, ядох извънредно много на закуска, но това не може да бъде причина, защото колкото повече е ял човек, толкова по-вкусна му е пурата отначало. Смяташ ли, че може да е от това, че сънят ми беше неспокоен? Може би затова съм разстроен. Не, трябва направо да я хвърля — каза той, след като направи нов опит. — Всяко теглене носи разочарование; няма смисъл да се насилвам. — И след като още веднъж се поколеба, той захвърли пурата по склона надолу между влажните борове. — Знаеш ли на какво се дължи това според моето твърдо убеждение? — запита той. — Според мен това е от пламналото ми лице, откак съм станал, все така го усещам. Дявол знае какво е, но усещам постоянно, като че лицето ми е зачервено от срам… И на тебе ли ти беше така, когато дойде?

— Да — каза Йоахим. — И аз отначало се чувствах много особено. Не се тревожи! Нали ти казах, че не е много леко да свикне човек с живота тук при нас. Но скоро ще се оправиш. Я виж тази скамейка колко хубаво е разположена. Да поседнем малко и после да се прибираме, аз трябва да полежа.

Пътят бе станал равен. Оттук той водеше към курорта Давос на височина около една трета от склона; между високи, стройни и поизкривени от вятъра смърчове се провиждаше селището, което се белееше на по-добра светлина долу. Грубо скованата скамейка, на която седнаха, се облягаше направо на стръмния откос. До тях една вада с гъргорене и плясък се спускаше в открит дървен улей към долината.

Йоахим искаше да осведоми братовчед си за имената на заоблачените алпийски върхове, които сякаш затваряха долината откъм юг; той ги запоказва с върха на своя туристически бастун. Но Ханс Касторп само бегло погледна нататък; той чертаеше с обкования връх на градския си бастун със сребърна дръжка фигури в пясъка и искаше да узнае друго.

— Какво исках да те питам… — започна той. — Случаят в моята стая беше, значи, току-що свършил, когато аз дойдох. Имало ли е вече много смъртни случаи, откак си тук горе?

— Сигурно доста — отвърна Йоахим. — Но с тях се справят дискретно, разбираш ли, гостите нищо не научават или може би случайно, по-късно; когато някой умре, всичко се свършва при пълна тайна с оглед на пациентите и особено на дамите, които иначе лесно биха получили нов пристъп на болестта си. Ако някой умре до тебе, нищо няма да забележиш. Ковчега вкарват рано сутринта, когато още спиш, а изкарват мъртвеца пак в удобно време, например през време на ядене.

— Хм — каза Ханс Касторп и продължи да чертае. — Значи, зад кулисите се свършва тая работа, а?

— Да, може така да се каже. Но неотдавна, оттогава трябва да има, чакай малко, осем седмици…

— Тогава не можеш да кажеш неотдавна — забеляза Ханс Касторп сухо и зорко.

— Как? Е добре, не неотдавна. Много си точен. Аз само на приумица казах числото. Значи, преди известно време погледнах веднъж зад кулисите, съвсем случайно, помня го като днес. Това беше, когато донесоха на малката Хуйус, една католичка, Барбара Хуйус, последното причастие, което се дава преди смъртта, знаеш, последното помазване. Когато пристигнаха тук, тя беше още на крака, на моменти беше лудешки весела, детински глупавичка като подявка. Но после всичко тръгна много бързо, тя вече не ставаше, лежеше през три стаи от моята, дойдоха родителите й, а после се яви, значи, свещеникът. Той дойде, когато всички бяха чай, следобед, нямаше никого по коридорите. Но, представи си, аз се бях успал, заспал бях при лечението чрез лежане, не бях чул гонга и бях закъснял с четвърт час. Ето защо в решителния момент не бях там, дето бяха всички, а попаднах зад кулисите, както ти казваш; като минавах през коридора, насреща ми идеха те, в дантелени ризи, един носеше кръст отпреде — златен кръст с фенери, носеше го като бончук пред еничарска музика.

— Това не е сравнение — каза Ханс Касторп не без строгост.

— Така ми заприлича. Без да искам, си спомних за музиката. Но слушай по-нататък. Те идват към мен, леви-десни, леви-десни, в бърз ход, трима, ако се не лъжа, напред човекът с кръста, после свещеникът с очила на носа, а накрай едно момче с кадилница. Свещеникът държеше причастието до гърдите си, то беше закрито, а главата му смирено бе склонена, нали то им е най-светото.

— Именно за това — подхвърли Ханс Касторп. — Именно поради тази причина се учудвам, че можеш да говориш за звънците.

— Добре-добре. Но чакай малко, ако ти беше там, и ти нямаше да знаеш как да се държиш. Спомням си, че всичко беше като насън…

— В какъв смисъл?

— Слушай в какъв. Питам се, значи, как да се държа при тези обстоятелства. Нямах шапка, за да я сваля…

— Виждаш ли! — побърза да го прекъсне още веднъж Ханс Касторп. — Виждаш ли, че човек трябва да носи шапка. На мене естествено ми направи впечатление, че тук горе не носите шапки. Човек обаче трябва да е с шапка на главата, за да може да я снема при случаи, когато подобава. Но какво стана по-нататък?

— Изправих се до стената — каза Йоахим, — в приличен стоеж, и леко се поклоних, когато минаха край мене, беше тъкмо пред стаята на малката Хуйус, номер двадесет и осем. Мисля, че свещеникът се зарадва, дето го поздравих; той много учтиво поблагодари и свали такето си. В същия момент обаче спряха и момчето с кадилницата почука, натисна дръжката на вратата и пропусна шефа му да мине пръв в стаята. А сега си представи и обрисувай моя ужас и моите чувства! В момента, когато свещеникът престъпи през прага, отвътре долетя страшен писък за помощ, един крясък, никога не си чувал такова нещо, три-четири пъти едно след друго, а после се поде вик без пауза и отдих, вероятно из широко отворена уста, ах, вик на отчаяние, на ужас, на съпротива, вик, който не може да се опише, който същевременно бе изпълнен с някаква страхотна молба, а изведнъж го дочувам кух и притъпен, сякаш бе потънал в земята и долиташе из някакъв зимник.

Ханс Касторп с рязко движение се бе извърнал към братовчед си.

— Това малката Хуйус ли беше? — попита той възбудено. — А как така „из някакъв зимник“?

— Тя се бе свряла под завивката! — каза Йоахим. — Представи си какво почувствах! Свещеникът стоеше отвъд прага и говореше нещо успокоително, още го виждам как си подава напред главата и как я прибира отново. Човекът с кръста и момчето стояха още на самия праг и не можеха да влязат. А аз успях да погледна помежду им в стаята. Стаята е същата като твоята и моята, леглото е вляво от вратата до страничната стена, а до него стояха хора, близките, разбира се, родителите, които успокоително говореха към леглото, там нищо не се виждаше освен една безформена маса, която се молеше и страхотно протестираше и риташе с нозе.

— Ти казваш, че ритала с нозе?

— С всички сили! Но това не й помогна, тя трябваше да приеме последното причастие. Свещеникът тръгна към нея, влязоха и двамата други и затвориха вратата. Но преди това видях още: главата на малката Хуйус се показа за секунда с разбъркана светлоруса коса и се взря в свещеника с широко разтворени очи, такива едни бледи, безцветни очи, а после с писък отново се скри под чаршафа.

— И това ми разказваш едва днес? — каза Ханс Касторп след пауза. — Не разбирам защо още снощи не отвори дума. Но, боже мой, тя трябва да е имала още много сили, за да се бори така. Без сили то не става. Не би трябвало да викат свещеника, преди болният да е отслабнал съвсем.

— Тя беше отслабнала… — възрази Йоахим. — Ах, за разказване има много, изборът само е труден… Тя беше отслабнала, единствено страхът й даде тия сили. Та тя ужасно се страхуваше, защото разбра, че трябва да умре. Тя бе младо момиче, трябва да я извиним. Но и мъже се държат понякога така, което естествено е непростима отпуснатост. Между впрочем Беренс знае как да се отнася с тях, за такива случаи той намира правилен тон.

— Какъв тон? — запита Ханс Касторп със смръщени вежди.

— „Я не се превземайте!“ — казва им той — отвърна Йоахим. — Поне напоследък е казал така на един, ние узнахме това от старшата сестра, която е била там и е помагала да държат умиращия. Това е бил един, който накрая направил отвратителна сцена и в никой случай не искал да умре. Тогава Беренс се нахвърлил върху му. „Я, моля ви се, не се превземайте така!“ — казал му той и пациентът млъкнал и съвсем тихичко си умрял.

Ханс Касторп се плесна с ръка по бедрото, отпусна се върху облегалото на скамейката и погледна към небето.

— Е, слушай, това пък вече е прекалено! — извика той. — Нахвърля се върху му и чисто и просто му казва: „Я не се превземайте!“ На един умиращ! Това е прекалено! Един умиращ до известна степен е достоен за уважение. Не може току-така… Един умиращ е, така да се каже, нещо свещено, така мисля аз!…

— Не отричам — каза Йоахим. — Но когато някои се държат толкова отпуснато…

— Не! — настоя Ханс Касторп с рязкост, която далеч не отговаряше на Йоахимовото възражение. — Не можеш да ме разубедиш, че един умиращ е нещо по-благородно от някакъв нахалник, който се разхожда, смее се, печели пари и си тъпче корема. Не може така… — И гласът му много особено потрепна. — Не може току-тъй да го… — И думите му се задавиха от смеха, който го обзе и надмогна вчерашния безпределен смях, който извираше от дълбоко, разтърсваше тялото му, затвори очите му и изкара сълзи изпод клепачите му.

— Пст! Млъкни! — пошушна изведнъж Йоахим и незабелязано го сръга отстрани. Ханс Касторп вдигна поглед през сълзи.

По пътя отляво идваше един непознат деликатен господин, брюнет, с хубаво засукани черни мустаци и светли карирани панталони; той пристъпи, поздрави се с Йоахим и поздравът му беше отривист и звучен, после застана прав пред него в грациозна поза, кръстосал крака и опрян на бастуна си.

Сатана

Неговата възраст трудно можеше да се определи; трябва да беше между тридесет и четиридесетгодишен, защото, макар че общият му вид бе младежки, косата на слепите му очи вече бе посребрена, а по-нагоре — видимо оредяла: две лиси петна се бяха образували до тесния, рядък път и правеха челото му по-високо. Неговият костюм — тези светложълтеникави карирани панталони и въздългото сако от развласен плат с два реда копчета и много големи ревери — бе всичко друго, но не елегантен; пък и поизвърнатата му права яка бе излиняла по ръбовете от много пране, черната му връзка бе поизтъркана, а ръкавели очевидно не носеше — Ханс Касторп забеляза това по ръкавите, които свободно висяха около китките му. Въпреки това той видя, че пред себе си има истински господин; интелигентният израз на лицето му, неговото свободно, дори красиво държание поставяха това вън от съмнение. Тази смесица обаче от опърпаност и грациозност, тия черни очи и леко завитите мустаци веднага напомниха на Ханс Касторп за ония чуждоземни музиканти, които по Коледа свирят по дворовете на родния му град и с вдигнати нагоре кадифени очи поднасят широкополите си шапки, за да уловят хвърлените им десетпфенигови монети. „Шарманкаджия!“ — помисли си той. Ето защо не се чуди на името, което чу, когато Йоахим стана от скамейката и с известна стеснителност го представи:

— Моят братовчед Касторп, господин Сетембрини.

Ханс Касторп също бе станал, следи от неговата бурна веселост още личаха по лицето му. Но италианецът с учтиви думи помоли двамата да не си развалят спокойствието и ги накара отново да седнат, докато сам остана прав насреща им в своята приятна поза. Той се усмихваше, докато стоеше и разглеждаше братовчедите, а особено Ханс Касторп; под гъстите му мустаци, там, дето те красиво се извиваха нагоре, единият ъгъл на устата му потрепна и се придръпна, а това упражни особено въздействие върху опиянения Ханс Касторп, накара мисълта му да се избистри и да застане нащрек, за миг го отрезви и той се позасрами. Сетембрини каза:

— Господата са весели; и с право, да, с право. Великолепна сутрин! Небето е синьо, слънцето се усмихва… — И той с леко и умело движение на мишницата си вдигна към небето своята малка, жълтеникава ръка, докато в същото време отпрати в тази посока и един кос, весел поглед. — Човек наистина би могъл да забрави къде се намира.

Той говореше без чужд акцент, само по точния изговор на гласните можеше на всеки случай да се познае чужденецът. Неговите устни оформяха думите с известно удоволствие. Приятно бе да го слуша човек.

— А добре ли пътувахте за насам, господине? — обърна се той към Ханс Касторп. — Получихте ли вече присъдата си? Искам да кажа, състоя ли се вече мрачната церемония на първия преглед? — Тук той би трябвало да помълчи и да почака, ако искаше да слуша, защото бе поставил въпрос и Ханс Касторп се готвеше да му отговори. Но чужденецът продължи да разпитва: — Благополучно ли премина? От вашия смях… — и той замълча за момент, а гънката в ъгъла на устата му се задълбочи — от вашия смях може да се теглят различни заключения. Колко месеца ви трупнаха нашите Минос и Радамант[4]? — Думата „трупнаха“ звучеше в неговата уста особено странно. — Да отгатна ли? Шест? А може би направо девет? Те не са стиснати…

Ханс Касторп се засмя учудено и се помъчи да си спомни кои бяха тия Минос и Радамант. Той отговори:

— Но как така. Не, вие грешите, господин Септем…

— Сетембрини — поправи го италианецът ясно и плавно, като добави и един хумористичен поклон.

— Господин Сетембрини… прощавайте. Не, вие грешите. Аз съвсем не съм болен. Дойдох само на гости на моя братовчед Цимсен за няколко седмици и искам по тоя случай малко да си почина.

— По дяволите, значи, не сте от нашите, а? Вие сте здрав, гостувате само тука като Одисей в царството на сенките? Каква смелост да слезете в дълбините, където незначителните мъртъвци безсмислено линеят…

— В дълбините ли, господин Сетембрини? Прощавайте, моля! Че аз съм изкачил около пет хиляди фута, докато стигна до вас…

— Така ви се е сторило само! Честна дума, мамите се — каза италианецът с решителен жест. — Ние сме дълбоко потънали същества, нали, лейтенанте — обърна се той към Йоахим, който не малко се зарадва на обръщението, макар че опита да скрие това и отговори:

— Ние наистина сме малко нещо опростели. Но все пак човек може да се постегне.

— Да, вярвам, че вие ще можете; вие сте порядъчен човек — каза Сетембрини. — Тъй, тъй, тъй — каза той трикратно, подчертавайки буквата „т“, и като се обърна към Ханс Касторп, три пъти леко цъкна с език. — Виж ти, виж ти — добави той, пак трикратно и пак подчертавайки буквата „т“; после погледна новака толкова втренчено, че очите му се фиксираха и премрежиха, след което отново оживи погледа си и продължи: — Вие, значи, идвате съвсем доброволно тук горе при нас изпадналите и за известно време ще ни доставите удоволствие с вашето присъствие. Е, това е хубаво. А какъв срок имате пред вид? Не питам много учтиво. Но много бих искал да чуя колко време си дава човек сам, когато това зависи от него, а не от Радамант.

— Три седмици — каза Ханс Касторп с малко суетна лекота, защото забеляза, че му завиждат.

— O dio[5], три седмици! Чухте ли, лейтенанте? Не е ли малко дръзко да кажеш: идвам за три седмици тук и после си заминавам? Ние, господине, не мерим със седмици, разрешете да ви уведомя. Нашата най-малка мярка за време е месецът. Ние смятаме в голям стил, това е привилегия на сенките. Имаме и други привилегии, все от подобно качество. Мога ли да попитам какво занятие упражнявате в живота или по-точно, за какво се готвите? Виждате, че не оковаваме своето любопитство. И любопитството причисляваме към нашите привилегии.

— Моля ви се — каза Ханс Касторп и обясни каквото го бяха запитали.

— Корабостроител! Ами че това е великолепно! — извика Сетембрини. — Уверявам ви, че намирам това за великолепно, макар че моите лични способности лежат в друго направление.

— Господин Сетембрини е литератор — обясни Йоахим малко смутено. — Той е написал за германските вестници възпоменателната статия за Кардучи… Кардучи, нали го знаеш… — И той още повече се смути, защото братовчед му учудено го изгледа и сякаш искаше да каже: „Какво ли пък знаеш ти за Кардучи? Смятам, че точно толкова малко, колкото и аз.“

— Вярно е — каза италианецът и потвърди с глава. — Аз имах честта да разкажа на вашите съотечественици за живота на този голям поет и свободомислещ човек, когато той свърши. Познавах го, мога да се смятам за негов ученик. До нозете му съм седял в Болоня. Колкото има у мене култура и жизнерадост, нему ги дължа. Но ние говорехме за вас. Корабостроител! Знаете ли, че просто израствате пред очите ми? Изведнъж ви виждам насреща си като представител на един цял свят на труда и на практическия гений!

— Но, господин Сетембрини, аз всъщност съм още студент, сега почвам…

— Разбирам, а всяко начало е трудно. Изобщо всяка работа, която заслужава да се нарече така, е трудна, нали?

— Да, дявол да я вземе! — каза Ханс Касторп и това бе от сърце.

Сетембрини бърже повдигна вежди.

— И дявола даже призовавате — каза той, — за да подчертаете това. Сам дявола. А знаете ли, че моят учител му е написал химн?

— Позволете — каза Ханс Касторп, — на дявола ли?

— На него самия. В моята родина понякога го пеят, при тържествени случаи: „О salute, о Satana, о Ribellione, о Forza vindice della Ragione!“[6] Прекрасна песен! Но сигур не за този дявол сте мислили, защото той е в отлични отношения с работата. Този, когото споменахте и който ненавижда работата, защото трябва да се бои от нея, е вероятно същият, за когото казват, че не трябва да му се подава и малкият пръст…

Всичко това се стори много особено на добрия Ханс Касторп. Италиански той не разбираше, а и останалото не му беше много понятно. То напомняше неделна проповед, макар че разговорът се водеше в лек и шеговит тон. Той погледна братовчед си, който позатвори очи; после каза:

— Ах, господин Сетембрини, много буквално схващате думите ми. Това за дявола беше само един обрат на речта, уверявам ви!

— Все някой трябва да бъде остроумен — каза Сетембрини, като погледна меланхолично пред себе си. После отново се съживи, поразведри се и с грация промени тона: — Всеки случай с право заключавам от вашите думи, че сте избрали една колкото напрегната, толкова и почтена професия. Боже мой, аз съм хуманист, един homo humanus[7], нищо не разбирам от инженерските работи, колкото и дълбоко уважение да изпитвам към тях. Но все пак мога да си представя, че теорията на вашата специалност изисква ясен и остър ум, а практиката се нуждае от мъже на място, не е ли така?

— Положително е така, тук съм напълно съгласен с вас — отвърна Ханс Касторп, като неволно се стараеше да говори малко красноречиво. — Изискванията днес са колосални, най-добре е да не е много наясно човек колко прецизни са те, иначе би изгубил всяка смелост. Не, това не е шега. А ако човек не е от най-здравите… Вярно, аз тук съм само на гости, но чак толкова здрав не съм, пък и бих излъгал, ако речех, че много леко понасям работата. Напротив, трябва да кажа, че тя много ме уморява. Всъщност напълно здрав се чувствам само когато нищо не върша…

— Например сега?

— Сега ли? Сега съм още много отскоро тук, малко съм объркан, можете да си представите.

— А, объркан.

— Да, а и не спах съвсем както трябва, пък и закуската беше много обилна… Е, свикнал съм на порядъчна закуска, но днешната беше, както изглежда, малко тежичка за мене, too rich[8], както казват англичаните. С една дума, чувствам се малко угнетен, и то особено тази сутрин, когато не ми бе вкусна пурата, помислете си! Това почти никога не ми се случва, освен когато съм сериозно болен, а днес тя имаше вкус на кожа. Трябваше да я хвърля, нямаше смисъл да се насилвам. Пушач ли сте, ако мога да запитам? Не? Тогава не можете да си представите досадата и разочарованието на човек, който от младини особено много обича да пуши като мене…

— Нямам опит в тази област — отвърна Сетембрини и с моето неведение се намирам в нелоша компания. Редица благородни и трезви духове са ненавиждали тютюна. И Кардучи не го обичаше. Но тук ще се разберете с нашия Радамант. Той е привърженик на вашия порок.

— Е, господин Сетембрини, чак порок…

— Защо не? Нещата трябва да се определят истински и с енергия. Това подкрепя и възвишава живота. И аз имам пороци.

— Значи, придворният съветник Беренс е познавач на пури. Прекрасен човек.

— Намирате ли? А, значи, вече сте се запознали с него?

— Да, преди малко, когато излязохме. Беше почти като консултация, но sine pecunia, разбирате ли. Той веднага видя, че съм доста анемичен. А после посъветва да живея тук съвсем като братовчед ми, да лежа много на балкона, че даже и температурата да си меря, така каза.

— Наистина ли! — извика Сетембрини… — Великолепно! — извика той нагоре във въздуха, защото се беше попревил назад от смях. — Как беше в операта на вашия майстор? „Аз съм ловецът на малките птички, винаги весел, най-весел от всички.“ С една дума, много забавно. Ще последвате ли съвета му. Без съмнение. Че и как иначе. Голям дявол е този Радамант! И „винаги най-весел“, ако и понякога малко насила. Той клони към меланхолия. Порокът му не му понася — иначе не би било порок, — тютюнът го настройва меланхолно, ето защо нашата достопочтена старша сестра е прибрала запасите му и му дава само малки дневни дажби. Случвало се да се поддаде на изкушението да я обере и тогава изпадал в меланхолия. С една дума: хаотична душа. Вие сигурно познавате вече и нашата старша сестра? Не? Ами че това е грешка? Постъпвате неправилно, ако не се стремите да се запознаете с нея. Тя е от стария род Милендонк, господине. От Медичиевската Венера се различава по това, че там, дето са на богинята гърдите, тя има само един кръст.

— Ха, ха, отлично! — разсмя се Ханс Касторп.

— Казва се Адриатика.

— И това ли? — извика Ханс Касторп. — Слушайте, това е забележително. Фон Милендонк, че и Адриатика. Звучи, сякаш отдавна е умряла. Навява нещо съвсем средновековно.

— Уважаеми господине — отвърна Сетембрини, — тук има много работи, които „навяват нещо средновековно“, според както благоволихте да се изразите. Аз лично съм убеден, че нашият Радамант само от чувство за художествен стил е назначил тази вкаменелост за главна надзирателка на своя дворец на ужасите. Защото той е художник, не знаете ли това? Рисува с маслени бои. Какво искате, не е забранено, нали, и всеки е свободен… Госпожа Адриатика разказва на всеки, който я слуша, а и на другите също, че една фон Милендонк към средата на тринадесетия век е била игуменка на манастир в Бон на Рейн. Самата тя трябва да се е появила на този свят не много по-късно от него време…

— Ха, ха, ха! Ама и вие сте един присмехулко, господин Сетембрини.

— Присмехулко ли? Искате да кажете: проклетник. Да, малко съм проклетник — каза Сетембрини. Мъчно ми е само, дето ми е писано да изразходвам проклетията си по такива мизерни обекти. Надявам се, че нямате нищо против проклетията, инженере. В моите очи тя е най-блестящото оръжие срещу силите на мрака и грозотата. Проклетия, господине, значи критичен дух, а от критиката произхожда и напредъкът, и просвещението. — И веднага почна да говори за Петрарка, когото нарече „бащата на новото време“.

— Трябва да вървим да се лекуваме чрез лежане — подхвърли сдържано Йоахим.

Литераторът бе придружавал своите думи с грациозни движения. Сега той приключи тази игра с един жест, отправен към Йоахим, и каза:

— Нашият лейтенант ни зове на служба: да вървим тогава. Пътят ни е един и същ… „вдясно, където на Дис могъщия издигат се страшните кули“. Ах, Вергилий, Вергилий. Господа, той е ненадминат. Вярвам в напредъка, разбира се, но Вергилий разполага с епитети, каквито никой съвременник няма. — И докато вървяха на връщане, той почна да декламира латински стихове с италианско произношение, но престана, когато някакво младо момиче, сигурно от селището и далеч не особено красиво, дойде насреща им; той взе да му се усмихва по донжуански, да тананика и да цъка с уста: Ц-ц-ц! Ай, ай, ай! Ла, ла, ла! Сладко бръмбарче, искаш ли да бъдеш мое? Я вижте: „Очите й светят във нощния мрак“, процитира той, един бог го знаеше какво, и изпрати една въздушна целувка зад гърба на смутеното момиче.

Истински ветрогон, помисли Ханс Касторп и продължи да мисли така, когато Сетембрини отново изпадна в размисли след своя галантен пристъп. Той се бе насочил главно към придворния съветник Беренс, иронизираше обема на краката му, взе на подбив титлата му, която бил получил от един принц, страдащ от туберкулоза на мозъка. За скандалния живот на този принц още говорели всички наоколо, но Радамант си затварял едното око, двете очи, от глава до пети придворен съветник. Между впрочем господата дали знаят, че той е откривателят на летния сезон? Да, той и никой друг. Заслугата е само негова. По-рано през лятото издържали само най-верните от верните в тази долина. „Нашият хуморист“ обаче с неподкупна проницателност разбрал, че тази неуредица е само плод на един предразсъдък. Той бил измислил цяла теория, според която, поне що се отнася до неговия институт, лятното лечение не само било за препоръчване, но дори било особено ефикасно и направо незаменимо.

Бил успял да разпространи тази теория, като пишел популярни статии и ги публикувал в печата. Оттогава работите му потръгнали и през лятото, както през зимата. „Гений!“ — каза Сетембрини. — „Ин-ту-и-ци-я!“ — добави той. След това одума здравата другите здравни заведения в курорта и по най-хаплив начин похвали търговския усет на притежателите. Например професор Кафка… Всяка година, когато настъпело критичното време на топенето на снеговете и когато много пациенти искали да си отиват, професор Кафка изведнъж се оказвал принуден бързо да замине за една седмица, като обещавал да ги изпише, щом се върне. След това обаче отсъствал по шест седмици и нещастниците чакали, а междувременно сметките им благополучно набъбвали. Чак до Фиуме отивал Кафка и не си тръгвал, докато не измъкнат пет хиляди хубавички швейцарски франка и ето че нови четиридесет дена преминавали. А после на втория ден след връщането на този celebrissimo, болният умирал. Що се отнасяло до доктор Залцман, той разправял за професор Кафка, че спринцовките му не били съвсем чисти и причинявал на болните разни инфекции. Той пристъпвал на гумени подметки, казвал Залцман, за да не го чуели мъртъвците му… в замяна на което Кафка твърдял, че при Залцман предписвали на хората такива количества от „щедрия дар на лозата“, разбира се, за да закръгляват сметките им, че те мрели като мухи, и то не от фтизия, а от пиянство и чер дроб…

Тъй продължаваше той, а Ханс Касторп добродушно и от сърце се смееше на този бързей от находчиви злословия. Красноречието на италианеца звучеше особено приятно в своята безусловна точност и чистота, чужда на всякакъв диалект. Думите излизаха напращели, ясни и сякаш току-що създадени от неговите подвижни устни, той сам се наслаждаваше от изисканите, хапливи и бързи обрати и форми на речта, с които си служеше, и дори от граматичното склонение и флексията на думите; това предизвикваше у него някакво очевидно, заразително и развеселяващо доволство, а яснотата и присъствието на духа му не допускаха дори един-единствен път да сгреши.

— Много особено говорите, господин Сетембрини — каза Ханс Касторп, — така живо, не зная как да го определя.

— Пластично, а? — отвърна италианецът и си вееше хлад с носната кърпа, макар че времето беше по-скоро студено. — Това ще да е думата, която търсите. Аз имам един пластичен начин на говорене, това искате да кажете. Но стойте! — извика той. — Какво виждам! Там се разхождат нашите пъклени съдии! Каква гледка!

Тримата бяха изминали вече завоя на пътя. Дали благодарение на красноречието на Сетембрини, дали защото слизаха надолу, или защото в действителност бяха се отдалечили от санаториума по-малко, отколкото се бе сторило на Ханс Касторп — тъй като един път, по който вървим за първи път, е значително по-дълъг, отколкото ако го познаваме вече — всеки случай връщането бе станало неочаквано бърже. Сетембрини бе прав, долу по площадката пред задната фасада на санаториума се движеха двамата лекари — напред, проточил врат, придворният съветник, който размахваше ръцете си като гребла, по стъпките му д-р Кроковски в черна престилка; той се оглеждаше самоуверено, макар че клиническият обичай изискваше при служебни обиколки да върви след шефа.

— А, Кроковски! — извика Сетембрини. — Ей го, разхожда се и знае всички тайни на нашите дами. Умолявате се да обърнете внимание на тънката символика на облеклото му. Той се носи в черно, за да покаже, че неговата истинска научна област е нощта. Този човек има в главата си само една мисъл и тя е мръсна. Инженере, как се случи, че досега никак не сме говорили за него? Запознахте ли се?

Ханс Касторп потвърди.

— Е, и? Почвам да мисля, че и той ви се е харесал.

— Наистина не знам, господин Сетембрини. Срещата ни бе съвсем бегла. Пък и не съм много бърз с присъдите си. Наблюдавам хората и си мисля: „Такъв си ти, значи. Е, добре.“

— Това е апатия! — отговори италианецът. — Съдете! Природата затова ви е дала очи и разум. Вие намерихте, че говоря злобно, но ако съм говорил така, то може би не е било без педагогични намерения. Ние хуманистите всички имаме по една педагогична жилка… Господа, историческата връзка между хуманизма и педагогиката доказва, че помежду им съществува и психологическа връзка. Не бива да се отнема на хуманиста педагогическата служба, тъй като той пази традицията за достойнството и красотата на човека. На времето той замести свещеника, който през смътните човеконенавистни времена си бе присвоил правото да възпитава младежта. Оттогава, господа, не се е появил някой нов възпитател от нов тип. Класическата гимназия, наречете ме назадничав, инженере, но по принцип, in abstracto[9], моля ви да ме разберете, аз съм неин привърженик…

Дори и в асансьора той продължи да развива своите теории и замлъкна чак когато братовчедите излязоха на втория етаж. Сам продължи до третия, където според думите на Йоахим заемал една малка стая с изглед към задния двор.

— Той май че няма пари? — попита Ханс Касторп, който придружаваше Йоахим. Стаята на Йоахим приличаше досущ на неговата.

— Не — каза Йоахим, — сигурно няма. Или може би само толкова, колкото да си плаща престоя тук. И баща му е бил литератор, знаеш ли, а мисля, че и дядо му.

— Е, тогава… — каза Ханс Касторп. — Той всъщност сериозно ли е болен?

— Доколкото знам, болестта му не е опасна, но упорита и постоянно го повтаря. Той боледува вече от години и от време на време напуска санаториума, но скоро пак се връща.

— Бедният човек! А толкова изглежда, че обича работата. Ужасно словоохотлив, как само се прехвърля от една тема на друга. Вярно, с момичето беше малко нахален, за момента се смутих. Но това, което после каза за човешкото достойнство, звучеше прекрасно, също като при някой тържествен акт. А често ли се срещаш с него?

[4] Според гръцката митология братята Минос и Радамант са съдии в царството на сенките. ↑

[5] О боже! (итал.) ↑

[6] Привет на теб, о Сатана, о Бунтарю, о отмъстителна сила на Разума! (итал.) ↑

[7] Човечен човек (лат.). ↑

[8] Прекалено богата (англ.). ↑

[9] Абстрактно (лат.). ↑

Проницателност

Но Йоахим можа да му отговори само неясно и със запъване. От една червена, кожена, подплатена с кадифе кутийка, която беше на масата му, той бе измъкнал малък термометър и бе тикнал в устата си долния му край, където беше живакът. Той го стискаше вляво, под езика си, така че стъкленият инструмент стърчеше косо из устата му. После се преоблече по домашному, обу чехли и облече халат, подобен на военна куртка, взе от масата една напечатана таблица, молив и книга, руска граматика — той се занимаваше с руски, защото, както каза, се надявал да има предимство от това в службата, — и тъй съоръжен се разположи на лежащия стол на балкона, като леко хвърли само едно одеяло от камилска вълна върху краката си.

Одеялото едва ли беше нужно: още през последния четвърт час облачните пластове се бяха все повече и повече разредили и лятното слънце проникна така топло и ослепително, че Йоахим защити главата си с един слънчобран от бяло платно, който се закрепваше върху облегалото на стола посредством малко, остроумно приспособление и можеше да се измества с оглед на слънцето. Ханс Касторп оцени това изобретение. Той искаше да изчака резултата от меренето и междувременно наблюдаваше как става всичко, разгледа и кожения чувал, който бе опрян в единия ъгъл на лоджията (Йоахим си служеше с него само през студени дни); опрял лакти върху парапета, той погледна към парка, дето бе общата тераса за лежане, сега изпълнена с пациенти, които четяха, пишеха или просто се бяха изтегнали и разговаряха. Впрочем само пет-шест стола от вътрешната част на терасата не се виждаха.

— Че колко време трае това? — запита Ханс Касторп и се извърна.

Йоахим вдигна седем пръста нагоре.

— Трябва вече да са минали седем минути!

Йоахим поклати глава. Малко по-късно той извади термометъра от устата си, погледна го и каза:

— Да, когато го наблюдаваш, времето тече много бавно. Много обичам да си меря температурата, четири пъти на ден, защото тогава човек забелязва какво всъщност представлява то, какво значи една минута или цели седем, след като тук седемте дена на една неделя по най-отвратителен начин се пропиляват като нищо.

— Ти каза „всъщност“. Не можеш да кажеш „всъщност“ — възрази Ханс Касторп. Той бе седнал наполовина върху парапета, а бялото на очите му бе осеяно с червени жилки. — Времето не може да се определи „всъщност“. Ако на един му се струва дълго, то е дълго, ако другиму се струва кратко, то е кратко, но колко дълго или кратко е то в действителност, това никой не знае. — Той никак не бе свикнал да философства, но сега нещо го влечеше.

Йоахим възрази:

— Как така. Не. Нали го измерваме. Нали имаме часовници и календари и когато един месец е изтекъл, той е изтекъл за мене, за тебе и за всички нас.

— Тогава внимавай — каза Ханс Касторп и дори вдигна показалец пред помътените си очи. — Една минута, значи, е толкова дълга, колкото ти се струва, когато си мериш температурата.

— Една минута е толкова дълга… тя трае толкова време, колкото е необходимо на секундната стрелка да опише своя кръг.

— Но тя се нуждае от различно време… за нашето чувство! И действително… казвам: действително взето — повтори Ханс Касторп и с показалеца натисна толкова силно носа си, че съвсем преви върха му, то е едно движение, движение в пространството, нали? Стой, почакай! Ние, значи, измерваме времето с пространство. Но то е все същото, като че искаме да измерваме пространството с време — това вършат само съвсем необразовани хора. От Хамбург до Давос има двадесет часа, да, с железницата. Ами пеш, колко време е това? А мислено? Няма и секунда!

— Я слушай — каза Йоахим, — какво ти е? Смятам, че тука нещо те прихваща.

— Мълчи! Днес съм много проницателен. Та какво представлява времето? — попита Ханс Касторп и така насили носа си, че той побеля и се обезкърви. — Ще ми кажеш ли това? Пространството възприемаме с нашите сетивни органи — със зрението и с осезанието. Добре. А кой е нашият орган за времето? Ще ми го назовеш ли? Виждаш ли, че затъна. Но как искаме да измерваме нещо, за което, строго погледнато, съвсем нищо не знаем, нито едно от неговите свойства не можем да посочим. Казваме времето изтича. Добре, нека си изтича. Но за да можем да го измерим… чакай, за да можем да го измерим, то трябва равномерно да изтича, а къде има писано, че това става така? За нашето съзнанието не изтича равномерно; само за да има някакъв ред, сме приели, че е така, и нашите мерки са чисто условни, извинявай, но…

— Добре — прекъсна го Йоахим, — тогава и четирите деления, които термометърът показва в повече, са чисто условни. Но заради тия четири-пет деления трябва да се въргалям тука и не мога да бъда на служба, това е един отвратителен факт.

— Тридесет и седем и пет ли имаш?

— Ще спадне пак. — И Йоахим вписа цифрата в своята таблица. — Снощи имах тридесет и осем, това е от твоето пристигане. Всички, които имат гости, вдигат температура. И все пак е истинска благодат.

— Добре, отивам си — каза Ханс Касторп. — Сума мисли за времето имам в главата си, мога да ти кажа, че са цял комплекс. Но не искам сега да те безпокоя с тях и без друго си качил няколко деления. Ще запомня всичко и после ще се занимаем с това, може би след втората закуска. Когато дойде време за закуска, ще ме извикаш, нали? И аз ще ида да полегна, нали, слава богу, не боли? — И той премина край стъклената преградка в своята лоджия, където също имаше разпънат лежащ стол с масичка, взе от добре разтребената стая книгата „Ocean steamships“ и хубавото, меко одеяло на тъмночервени и зелени квадрати и се разположи удобно.

Скоро и той трябваше да разпъне слънчобрана; когато човек легнеше, слънчевият пек ставаше непоносим. За лежане обаче бе много удобно — Ханс Касторп с удоволствие установи това веднага, защото не си спомняше да е имал друг път такъв приятен лежащ стол. Скелетът бе малко старомоден по форма, но това, изглежда, бе въпрос на вкус, защото столът очевидно бе нов; дървото бе полирано в кафявочервен цвят, а дюшекът се състоеше от три бухнати възглавници в меки басмени калъфи, които покриваха стола от краката до задното облегало. Освен това имаше облегалка за главата, която можеше да се наглася посредством шнур и лесно се закрепяше, а беше и много удобна. Ханс Касторп подпря едната си ръка върху широкото, изгладено странично облегало, примижа и погледна, без да му бе необходимо да се развлича с книгата „Ocean steamships“. През сводовете на лоджията се виждаше контрастният и еднообразен, осветен от слънцето пейзаж като картина в рамка. Ханс Касторп замислено го погледна. После изведнъж нещо се сети и каза високо всред тишината:

— Тази, дето ни сервира първата закуска, беше джудже.

— Пет — обади се Йоахим. — По-тихо. Добре де, джудже. Е, та?

— Нищо. По това още не сме се разговаряли.

И после отново се замечта. Беше вече станало десет часът, когато легна. Един час премина. Обикновен час — нито дълъг, нито кратък. Когато часът изтече, един гонг огласи къщата и парка, отначало отдалече, после по-близо и накрая пак отдалече.

— Закуска — каза Йоахим и се чу как стана.

И Ханс Касторп приключи засега лежането и влезе в стаята, за да се пооправи. Братовчедите се срещнаха в коридора и слязоха надолу. Ханс Касторп каза:

— Е, лежането бе чудесно. Какви са тези столове? Ако продават тука такива, ще си взема един за Хамбург, човек лежи на тях като на небето. Или смяташ, че са по специална поръчка на Беренс?

Йоахим не знаеше. Те си свалиха палтата и за втори път влязоха в трапезарията, където закуската отново бе в разгара си.

Трапезарията се белееше от мляко: на всяко място стоеше голяма чаша сигурно от половин литър.

— Не — каза Ханс Касторп, когато отново бе заел място на края на масата между шивачката и англичанката и търпеливо си бе разгънал салфетката, макар че още му тежеше от първата закуска. — Не — каза той, — бога ми, мляко изобщо не мога да пия, а най-малко сега. Няма ли случайно портер?

И той се обърна учтиво и внимателно към келнерката-джудже. За съжаление нямало. Но тя обеща да донесе кулмбахско пиво и му донесе. То беше гъсто, тъмно, с кафява пяна и напълно замести портера. Ханс Касторп жадно отпи от една висока халба. Към него яде студени колбаси върху препечен хляб. Пак беше сложена каша от овесени ядки и пак много масло и плодове. Той едва ги погали с очи, защото не бе в състояние да приема повече храна. После заразглежда гостите — масите почнаха да се диференцират и отделни лица се очертаха.

Неговата маса бе напълно заета с изключение на срещното челно място, което, както разбра, било докторско. Лекарите, всеки път, когато им позволявало времето, участвали в общата трапеза и сменявали масите; на всяка маса имаше по едно челно докторско място свободно. Сега ги нямаше: казаха, че били на операция. Пак влезе младият мъж с мустачките, свали веднъж брадичката до гърдите си и седна с угрижено затворено лице. Светлорусото сухо момиче пак седеше на мястото си и ядеше кисело мляко, сякаш това й бе единствената храна. Този път до нея седеше дребничка весела стара дама, която разправяше нещо по руски на мълчаливия млад мъж, който угрижено я поглеждаше и отговаряше само с поклащане на глава, а лицето му се кривеше, сякаш има нещо с лош вкус в устата си. Срещу него, от другата страна на старата дама, седеше друго момиче; то бе хубаво, с цветущ тен и високи гърди, с кестенява, привлекателно накъдрена на едри вълни коса, кръгли, кафени детски очи и малък рубин на красивата ръка. То много се смееше и също говореше руски, само руски. Казваше се Маруся, както чу Ханс Касторп. Освен това той между другото забеляза, че Йоахим свеждаше със сериозно изражение очи, когато тя се смееше и говореше.

Сетембрини влезе през страничния вход и като си завиваше мустаците, пристъпи към мястото си; то беше на края на масата, която бе поставена напреки на масата на Ханс Касторп. Неговите сътрапезници избухнаха в оглушителен смях, когато той седна; вероятно бе казал някоя язвителна подигравка. Ханс Касторп позна и членовете на дружество „Половин дроб“. Хермине Клефелд с глупавите очи се довлече до отсрещната маса пред една от вратите за верандата и поздрави бърнестия младеж, който толкова неприлично си бе запършил сакото. Госпожица Леви, която изглеждаше направена от слонова кост, седеше до дебелата Илтис с луничките на напречната маса вдясно от Ханс Касторп, където останалите му бяха непознати.

— Ето ги твоите съседи — каза Йоахим тихо на братовчед си, като се поприведе напред…

Двойката мина край Ханс Касторп към последната маса вдясно, значи „простата руска маса“, където някакво семейство с едно грозно момче поглъщаше големи количества овесена каша. Мъжът бе дребен на ръст и имаше сиви, вдлъбнати бузи. Носеше кафяво кожено яке и груби кечени ботуши със закопчалки. Жена му, също дребничка и деликатна, ситнеше с малките си юфтени ботушки с високи токчета; на шапката й се развяваше перо, а около врата й висеше замърсена боа от птичи пера. Ханс Касторп заразглежда двамата с безцеремонност, каквато иначе не му бе присъща и която сам той прецени като брутална, но именно бруталността му достави изведнъж някакво удоволствие. Погледът му бе едновременно тъп и натрапчив. Когато в същия момент стъклената врата вляво се затръшна с трясък и издрънчаване, както при първата закуска, той не трепна като сутринта, а само направи една уморена гримаса, а когато поиска да извърне главата си в оная посока, той намери, че му е твърде уморително и че не си струва труда. Така се случи, че и този път не можа да установи кой затръшва толкова безобразно вратата.

Работата беше в това, че утринното пиво, което иначе само леко му замъгляваше главата, сега съвсем бе замаяло и сковало младия човек — последствията бяха, като че бе му нанесен удар по челото. Клепачите му тежаха като олово, езикът не се подчиняваше напълно на мислите му, когато от учтивост поиска да се поразговори с англичанката; големи усилия му струваше само да промени посоката на погледа си, а на туй отгоре лицето му беше пламнало по същия непоносим начин като снощи: бузите му се струваха подпухнали от горещина, той дишаше тежко, сърцето му биеше, като че вътре има чук, и ако не страдаше особено от всичко това, то беше, защото главата му се намираше в състояние, сякаш бе вдъхнал на два-три пъти хлороформ. Това че д-р Кроковски се бе появил на закуската и бе седнал срещу него на масата, той забеляза като насън, макар че докторът няколко пъти остро го стрелна с очи, докато разговаряше на руски с дамите от дясната му страна, при което двете млади момичета — цветущата Маруся и любителката на киселото мляко — покорно и свенливо свеждаха пред него очи. Между впрочем Ханс Касторп се държеше прилично, както от само себе си се разбира, тъй като езикът му се оказа непокорен, той предпочете да мълчи и дори с особена пристойност боравеше с ножа и вилицата. Когато братовчед му кимна и се надигна от мястото си, стана и той, неопределено се поклони към сътрапезниците си и излезе с уверена стъпка след Йоахим.

— Кога ще има пак лежане? — попита той, когато излязоха навън. — Доколкото виждам, това е най-доброто тук. Иска ми се пак да полегна на моя превъзходен стол. Далеко ли ще ни е разходката?

Една дума в повече

— Не — каза Йоахим, — пък и не бива да отивам далече. По това време винаги слизам за малко долу, през селото, та до курорта, стига да имам време. Поразглеждам магазините и хората и си накупувам това-онова. Преди обед лежим още един час, а после пак, до четири часа. Бъди спокоен.

Огрени от слънцето, те слязоха на алеята за колите и прекосиха рекичката и тесния железен път; пред очите им в десния край на долината се извисяваха планински върхове, които Йоахим назова по име; Клайне Шиахорн, Грюне Тюрме и Дорфберг. На един хълм отсреща се намираха заградените със зидове гробища на селото Давос — Йоахим посочи и тях с бастуна си. Така те стигнаха до главното шосе, което водеше по терасирания склон на височина колкото един етаж над валога.

Впрочем за село не можеше и дума да става; на всеки случай от селото бе останало само името. Курортът го беше погълнал, защото постоянно се бе разширявал към долината; така онази част от селището, която се нарича „село“, незабележимо и без разлика се бе прехвърлила към другата част — „курорта“. От двете страни имаше хотели, и пансиони, всички с много покрити веранди, балкони и тераси за лежане; тук-таме имаше нови строежи; на места постройките се прекъсваха и от шосето можеше да се хвърли поглед към широките ливади по валога…

В желанието си да получи любимата обичайна възбуда Ханс Касторп отново запали пура и вероятно благодарение на изпитото пиво той можа за свое най-голямо задоволство да усети нещичко от жадувания аромат, естествено само отчасти и слабо; необходимо бе известно напрежение на нервите, за да добие представа за удоволствието, пък и отвратителният вкус на кожа далече преобладаваше. Неспособен да се справи с това безсилие, той за момент опита да долови вкуса, който или му бягаше, или подигравателно само някак отдалече му се явяваше, и накрай хвърли пурата уморен и отвратен. Въпреки своята замаяност той се сети, че учтивостта го задължава да води разговор и за тая цел се постара да си спомни превъзходните неща, които имаше да каже за „времето“. Оказа се обаче, че целият „комплекс“ бе забравен без остатък и че в главата му не се въртеше вече и най-малката мисъл за времето.

Затова почна да говори за физическото си състояние, и то по малко особен начин.

— Кога ще мериш пак? — запита той. — След ядене ли? Добре-добре. Тогава организмът е в пълно натоварване и температурата трябва да се покаже. А това, че Беренс поиска от мен да се меря и аз, трябва да е било само шега, чуваш ли, а и Сетембрини се смя от все сърце, какъв смисъл би имало. Пък и термометър нямам.

— Е — каза Йоахим, — това е най-лесното. Трябва само да си купиш. Тук навсякъде продават термометри, почти във всеки магазин.

— Но защо пък! Не, с лежането съм съгласен, ще лежа, но меренето вече е много за гост като мене, него предоставям на вас тук горе. Само ако знаех — продължи Ханс Касторп и притисна с две ръце сърцето си като влюбен — защо имам постоянно такова сърцебиене; безпокои ме, отдавна вече съм се замислил. Виждаш ли, човек има сърцебиене, когато му предстои някоя съвсем особена радост или когато се бои от нещо, с една дума, при емоции, нали? А когато сърцето забие от само себе си, без основания и без смисъл, така да се каже, на своя глава, намирам това направо обезпокоително, имам чувството, че тялото си върви по свой някакъв път и е загубило връзките с душата, един вид като мъртвото тяло, което не е наистина умряло — такова нещо няма, — но си води много оживен живот, и то на своя глава: косите и ноктите му продължават да растат, а и както съм чувал във физическо и химическо отношение там царувало много весело оживление…

— Що за изрази — сдържано го порица Йоахим. — „Много весело оживление!“ — При което може би си отмъщаваше за забележката, която бе получил тази сутрин заради еничарските звънци.

— Но така е! Действително оживлението е много весело. Защо те дразни това? — попита Ханс Касторп, — Впрочем аз споменах туй между другото. Исках само да кажа, че има нещо зловещо и мъчително, когато тялото живее на своя глава и без контакт с душата и си дава важност, както при такова безпричинно сърцебиене. Човек просто търси да открие смисъла за това, някакво несъответстващо душевно вълнение, чувство на радост или страх, за да го оправдае… поне при мене е така, мога да говоря само за себе си.

— Да-да — въздъхна Йоахим, — сигур е също както при температурата; тогава също цари „весело оживление“ в тялото, за да употребя твоя израз, и човек сигурно неволно се оглежда да намери вълнение, както ти казваш, което да придаде някакъв що-годе разумен смисъл на цялата работа… Но ние говорим за такива неприятни неща — добави той с треперещ глас и замлъкна. Ханс Касторп само повдигна рамене, и то по същия начин, както бе забелязал снощи да прави Йоахим.

Те повървяха някое и друго време, мълчейки. После Йоахим попита:

— Е, как ти се харесват хората тука? Искам да кажа: тези на нашата маса?

Ханс Касторп доби равнодушно-изпитващ израз.

— Боже мой — каза той, — не изглеждат много интересни. Смятам, че на другите маси седят по-интересни хора, но може би само така ми се струва. Госпожа Щьор би могла да си измие косата, много е мазна. А тази Мазурка, или как й беше името там, ми се вижда малко глуповата. Час по час се хили и си запушва устата с кърпа.

Йоахим се изсмя високо на изкълченото име.

— „Мазурка“ е отлично — извика той. — Маруся се казва тя, ако нямаш нищо против, то е същото като Мария. Да, тя наистина е твърде палава — каза той. — А при това би имала всички основания да бъде по-улегнала, тъй като заболяването й съвсем не е леко.

— Не би помислил човек — каза Ханс Касторп. — Тя е в такава добра форма. Най-малко за гръдноболна бих могъл да я сметна. — И той опита да размени един шеговит поглед с братовчед си, видя обаче, че загорялото лице на Йоахим бе оцветено от петна, както става със загорели от слънцето лица, когато кръвта се отлива от тях; освен това устата му се бе придръпнала по такъв жален начин, че внуши на младия Ханс Касторп неопределен страх и го накара да промени темата и да се заинтересува за други хора, при което опита да забрави Маруся и лицето на Йоахим и това напълно му се удаде.

Англичанката с шипковия чай се казваше мис Робинсън. Шивачката не беше шивачка, а учителка в някакво държавно средно учебно заведение за девици в Кьонигсберг и това бе причината, поради която се изразяваше толкова правилно. Тя се казваше госпожица Енгелхарт. Що се отнася до бодрата стара дама, Йоахим сам не знаеше как се казва, макар че от толкова време беше тук горе. Във всеки случай момичето, което ядеше кисело мляко й беше племенница, и тя живееше с него постоянно в санаториума. Но най-болен от всичките на тяхната маса беше д-р Блуменкол, Лео Блуменкол от Одеса — онзи млад човек с мустачките и угрижено затвореното лице. От години вече бил тук горе…

Сега те вървяха по градски тротоар — главната улица на интернационалното средище, това си личеше. Срещаха разхождащи се курортисти, най-често млади хора, кавалери в спортни костюми и без шапки, дами, също без шапки и в бели поли. Чуваше се руски и английски говор. Магазини с кокетни витрини се редуваха отдясно и отляво и Ханс Касторп, чието любопитство енергично се бореше с парещата умора, насилваше очите си да гледат и прекара дълго време пред един магазин за мъжка мода, за да установи, че витрината е на висота.

После стигнаха до една ротонда със закрита галерия, в която свиреше музика. Тук бе казиното. Имаше няколко игрища за тенис, които бяха заети. Дългокраки избръснати младежи с остри ръбове на изгладените панталони от каша, с гумени подметки и запретнати ръкави срещу бронзирани, облечени в бяло момичета, които изтичваха насреща, изпънати под слънцето и за да досегнат във въздуха бялата като тебешир топка. Белите, добре поддържани кортове изглеждаха като посипани с брашно. Братовчедите седнаха на една свободна скамейка, за да погледат и покритикуват играта.

— Ти май че не играеш тук? — попита Ханс Касторп.

— Не бива — отговори Йоахим. — Трябва да лежим, постоянно да лежим… Сетембрини винаги казва, че живеем хоризонтално, били сме хоризонтални хора, това една от неговите плоски шеги… Тук играят здрави или пък в нарушение на наредбите. Впрочем те не играят много сериозно, играят повече заради костюма… Що се отнася до забраната, има и други забранени игри тука, които се играят, покер, разбираш ли, и в този или онзи хотел и рулетка — при нас за това изгонват, защото било най-вредното. Но мнозина бягат още след вечерна проверка долу и залагат. Принцът, от когото Беренс имал титлата си, също редовно бягал.

Ханс Касторп почти не слушаше. Устата му бе отворена, защото не можеше да диша както трябва през носа, а никаква хрема не бе имал. Сърцето му не биеше в такт с музиката, което смътно му се струваше мъчително. И с това чувство на безредие и стълкновение той почна да дреме, когато Йоахим настоя да се връщат.

Пътя назад изминаха почти в мълчание. Ханс Касторп дори се препъна на няколко пъти по равната улица и меланхолично се усмихваше, като поклащаше глава. Хромият ги изкачи с асансьора до етажа им. Те се разделиха пред номер тридесет и четири с по едно кратко „довиждане“. Ханс Касторп се отправи през стаята си към балкона, където се тръшна на лежащия стол, както си беше, и без да променя заетото веднъж положение, потъна в тежък полусън, оживен от бързите удари на мъчително биещото му сърце.

Естествено жена

Колко време трая това, той не знаеше. Като му дойде времето, гонгът удари. Но той не викаше веднага за ядене, а само ги предупреждаваше да се приготвят, както вече знаеше Ханс Касторп, ето защо остана да лежи, докато металическото кънтене за втори път изпълни въздуха и заглъхна. Когато Йоахим мина през стаята, за да го вземе, Ханс Касторп поиска да се преоблече, но Йоахим не му позволи. Той мразеше и презираше неточността. Как ще напредне човек и как ще оздравее, за да постъпи на служба, каза той, когато не може да се стегне дори за спазване на часовете за ядене. Тук той беше естествено прав и Ханс Касторп можа само да забележи, че не е болен, затова пък му се спи до немай-къде. Той само си изми набърже ръцете; после слязоха в трапезарията, за трети път.

Гостите се стекоха през двата входа. Те идваха и през вратите откъм верандата, които бяха отворени, и скоро насядаха около седемте маси, сякаш никога не бяха ставали от тях. Това бе поне впечатлението на Ханс — естествено съвсем смътно и противно на здравия разум впечатление, от което неговата замаяна глава не можа за момент да се отърве и което дори му бе до известна степен приятно, тъй като многократно през време на обеда той се опита да си възвърне същото впечатление, и то с успеха на пълна измама. Бодрата стара дама разказваше нещо със своя неясен изговор на седящия косо насреща й д-р Блуменкол, който я слушаше с угрижено лице. Нейната внучка ядеше най-сетне нещо друго освен кисело мляко — гъста каша от овесени ядки, която прислужниците бяха сервирали в чинии, но тя изяде само няколко лъжици и после я остави. За да сподави смеха си, хубавата Маруся си затискаше устата с кърпичката, която излъчваше мириса на портокалов парфюм. Мис Робинсън четеше отзараншните писма с кръглия почерк. Тя очевидно не знаеше нито дума немски, а и не й трябваше да знае. Йоахим с рицарска поза й каза на английски нещо за времето, на което тя предъвка някакъв едносричен отговор и пак потъна в мълчание. Що се отнася до госпожа Щьор в шотландската вълнена блуза, тя оповести, че тая сутрин е била на преглед, като най-просташки се превземаше, придърпвайки от зайчите си зъби горната устна. Вдясно горе, оплакваше се тя, имала хрипове, освен това под лявата й мишница звучало много тъпо и „старият“ й бил казал, че ще трябва да остане още пет месеца. В своята простотия тя наричаше придворния съветник Беренс „стария“. Освен това тя изрази възмущението си, че „старият“ не седи днес на тяхната маса. Съгласно турнето (тя сигурно искаше да каже „turnus“, днес на ред била тяхната маса, а „старият“ пак седнал на съседната маса вляво (там действително седеше придворният съветник Беренс, сключил грамадните си ръце пред чинията). Но, разбира се, там седи дебелата госпожа Заломон от Амстердам, която идвала и в делничен ден на обед в деколте и това очевидно харесвало на „стария“, макар че тя, госпожа Щьор, не можела да разбере защо, когато при всеки преглед можел да види каквото си иска от нея. После тя разправи с възбуден шепот, че снощи на общата тераса за лежане — тази, дето била на покрива — някой изгасил светлината, и то за цели, които госпожа Щьор нарече „прозрачни“. „Старият“ забелязал това и така се карал, че се чувало из цялото заведение. Но виновника пак, разбира се, не открил, макар че не било необходимо да е следвал човек в университет, за да отгатне, че това естествено е бил този капитан Миклозич от Букурещ, за когото никога не било достатъчно тъмно в дамско общество — човек без каквато и да е култура, макар че носи корсет и по своята природа е просто един звяр — да, звяр, повтори госпожа Щьор със сподавен глас, а по челото и горната й устна изби пот. Какви са отношенията на госпожа генералната консулша Вурмбранд от Виена с него, това знаели и в селото, и в курорта Давос — едва ли вече могло да се говори за тайнствени отношения. Не стигало, че капитанът понякога влизал в стаята на генералната консулша сутрин, когато тя е още в леглото си, и след това присъствал на целия й тоалет, ами миналия вторник напуснал стаята на тази Вурмбранд чак сутринта, в четири часа, болногледачката на младия Франц от номер деветнайсет, дето пневмотораксът му излязъл несполучлив, сама го видяла и от срам сбъркала вратата и неочаквано влязла в стаята на прокурора Параван от Дортмунд… Накрай госпожа Щьор се разпростря върху едно „космическо заведение“ долу в селото, отдето си купувала пастата за зъби, и Йоахим втренчено се вгледа в чинията си…

Обедът беше и майсторски приготвен, и във висша степен обилен. Заедно с хранителната супа той се състоеше от цели шест блюда. След рибата дойде изрядно месно блюдо с гарнитури, после блюдо разни зеленчуци, после пиле пържено, сладкиш, който по вкусност не отстъпваше на снощния, и накрай сирене и плодове. Всяко блюдо се предлагаше по два пъти и ненапразно. Хората пълнеха чиниите и ядяха на седемте маси — под сводовете цареше вълчи апетит, една ненаситност, която би могла да се наблюдава с удоволствие, ако същевременно в нея нямаше нещо зловещо, дори отвратително. Ненаситни бяха не само веселите, които бъбреха и се замерваха с топчета хляб, не, такива бяха и мълчаливите, и мрачните, които в паузите подпираха глава с ръце и се взираха пред себе си. На съседната маса вляво един невръстен, още момче на ученическа възраст, с окъсели ръкави и дебели, кръгли очила, предварително нарязваше всичко, което натрупваше върху чинията си, докато се образуваше някаква каша и миш-маш; после се навеждаше и почваше да поглъща, като от време на време си почистваше очилата със салфетката — не се знаеше какво има там за попиване: пот ли или сълзи.

През време на обеда се случиха два инцидента и събудиха вниманието на Ханс Касторп, доколкото неговото състояние позволяваше. Първо, стъклената врата пак се затръшна — по време на рибеното блюдо. Ханс Касторп трепна озлобен и в гневно усърдие си каза, че този път непременно трябва да установи кой е злосторникът. И не само помисли това, а го и каза на глас, толкова сериозно се отнесе към тази случка. „Трябва да узная това!“ — промълви той с прекалена пламенност, така че и мис Робинсън, и учителката учудено го погледнаха. А той извърна цялата горна половина на тялото си наляво и ококори кървясалите си очи.

Една дама вървеше през трапезарията, една жена, по-скоро даже младо момиче, със среден ръст, в бял пуловер и цветна пола, с червеникаворуса коса, която носеше на плитки около главата си. Ханс Касторп почти нищо не можа да види от профила й. Тя вървеше съвършено тихо, което беше в странно несъзвучие с шумното й влизане, вървеше някак дебнешком и с поиздадена напред глава към крайната маса вляво, „добрата руска маса“, при което държеше едната си ръка в джоба на прилепналото вълнено яке, а другата вдигна нагоре, за да подреди отзад прическата си. Ханс Касторп погледна към тази ръка — той имаше голямо чувство и критична наблюдателност за ръце и беше свикнал, когато се запознава с нови хора, най-напред да отправи вниманието си към ръцете. Тя не беше особено женствена, тая ръка, която оправяше косата, не така гледана и облагородена, както обикновено бяха женските ръце в обществената сфера на младия Ханс Касторп. Доста широка и с къси пръсти, тя имаше нещо примитивно и детско, беше малко като ръка на ученичка, ноктите й очевидно не знаеха какво е маникюр, те бяха криво-ляво подрязани, пак като на ученичка, а по краищата им кожата изглеждаше малко оръфана, почти като че ли госпожата имаше малкия порок да си хапе пръстите. Впрочем Ханс Касторп не видя истински, а откри всичко това по-скоро по интуиция — разстоянието не бе малко. Закъснялата поздрави сътрапезниците си с кимане на глава и седна на вътрешната страна на масата с гръб към салона до д-р Кроковски, който бе там на почетното място; после, все още подпряла с ръка косите си, тя извърна глава през рамо и огледа публиката — при което Ханс Касторп забеляза, че има широки скули и тесни очи… Някакъв бегъл спомен за нещо и някого леко и за момент го докосна, като видя това…

„Естествено жена!“ — помисли Ханс Касторп и пак измърмори същото отчетливо и на глас, така че учителката госпожица Енгелхарт разбра какво каза. Сухата стара мома трогателно се усмихна.

— Това е мадам Шоша — каза тя. — Тя е толкова небрежна. Възхитителна жена. — И при това червенината по мъхнатите бузи на госпожица Енгелхарт се усили с един тон — винаги когато отвореше уста, ставаше така.

— Французойка? — попита строго Ханс Касторп.

— Не, тя е рускиня — каза госпожица Енгелхарт. — Може би мъжът й е французин или от френско потекло, не съм сигурна.

— Дали е онзи там — попита Ханс Касторп, все още раздразнен, и посочи към един господин с приведени рамене на добрата руска маса.

— О, не, него го няма тука — отвърна учителката, — Изобщо не бил идвал тука, никой не го познава.

— Тя би трябвало да затваря прилично вратата — каза Ханс Касторп. — Винаги я затръшва. Това е неприлично.

И тъй като учителката прие забележката със смирена усмивка, сякаш тя самата бе виновната, вече не стана дума за мадам Шоша.

Вторият инцидент се състоеше в това, че д-р Блуменкол временно напусна трапезарията — нищо повече. Изведнъж леко отвратеният израз на лицето му се засили, по-угрижен от обикновено, той се вгледа в една точка, после внимателно дръпна стола си назад и излезе навън. Тук обаче госпожа Щьор показа цялата си простотия, защото може би от подлото задоволство, че е по-малко болна от Блуменкол, тя придружи излизането му с полусъжалителни и полупрезрителни забележки.

— Горкичкият! — каза тя. — Тоя скоро ще хвърли топа. Ето че пак трябва да се поразговори със „Синия Хайнрих“. — Без всякакво вътрешно усилие, с невинно-вироглав израз на лицето, тя произнесе гротескното наименование „Синия Хайнрих“ и Ханс Касторп усети, че това и го ужасява, и го кара на смях. Впрочем д-р Блуменкол се върна след няколко минути със същото смирено държане, с което бе излязъл, седна и продължи да яде. И той ядеше много, от всяко блюдо по два пъти; мълчалив и с угрижено затворен израз на лицето.

След това обедът свърши; благодарение на сръчната прислуга — особено джуджето се оказа крайно бързоходно същество — той трая само малко повече от един час. Ханс Касторп дишаше тежко и не знаеше как се е озовал горе; той легна на превъзходния стол в своята лоджия, защото следобед имаше лежане до чая — това бе дори най-важното лежане и трябваше строго да се съблюдава. Той лежеше между непрозрачните стъклени стени, които го деляха, от една страна, от Йоахим и, от друга — от руската съпружеска двойка, и дремеше с разтуптяно сърце, като вдишваше през устата. Когато употреби кърпичката си, забеляза, че е зачервена от кръв, но нямаше сили да се разтревожи, макар че си беше боязлив и по природа клонеше към ипохондрични размисли. Той пак бе запалил една „Мария Манчини“ и този път я изпуши докрай, какъвто и да й беше вкусът. Замаян, потиснат и унесен, той се замисли колко странно е състоянието му тук, горе. На два-три пъти гърдите му се разтърсиха от вътрешен смях за ужасното наименование, което госпожа Щьор бе употребила в своята простотия.

Господин Албин

Долу в парка знамето със змийския жезъл — плод на нечия фантазия — се развяваше от време на време от лекия ветрец. Небето отново бе равномерно покрито. Слънцето се скри и изведнъж стана неприятно студено. Общата тераса за лежане, изглежда, бе пълна; там долу се чуваха разговори и смехове.

— Господин Албин, умолявам ви, махнете този нож, приберете го, ще стане някое нещастие! — проплакваше един висок разтреперан женски глас.

— Мили господин Албин, за бога, пощадете нервите ни и махнете от очите ни това ужасно нещо! — намеси се друг женски глас. На което един русокос млад мъж, който седеше с цигара в уста на най-предния лежащ стол, отговори с дързък тон:

— Дори и не мисля! Смятам, че дамите ще ми разрешат да си поиграя с ножа си. Е да, вярно, много остър е този нож. Купих го от един сляп магьосник в Калкута… Той го гълташе и веднага след това неговият чирак го изравяше от земята на петдесет метра далеч… Искате ли да го видите? По-остър е от бръснач. Само да се допре човек до острието му, и то влиза в месото като в масло. Почакайте, ще ви го покажа отблизо… — И господин Албин стана. Надигнаха се писъци. — Не, ще ида да взема револвера си — каза господин Албин. — От него ще се интересувате повече. Дяволска работа. Има една пробивна сила… Сега ще го донеса от стаята си.

— Господин Албин, господин Албин, не правете това! — изпискаха много гласове. Но господин Албин вече излезе от терасата, за да иде в стаята си — съвсем млад, отпуснат, с розово детско лице и малки бакенбарди до ушите.

— Господин Албин — извика една дама по него, — по-добре си вземете пардесюто, облечете го, за мене го направете! Шест седмици лежахте с пневмония, а сега стоите тук без палто, не се завивате и пушите цигари! Това значи да предизвиквате бога, господин Албин, честна дума!

Но той само подигравателно се изсмя на тръгване и след няколко минути се върна назад с револвера. Дамите изпискаха още по-глупаво от преди и се чу как някои поискаха да станат от столовете, омотаха се в одеялата и паднаха на земята.

— Вижте го колко е малък и бляскав — каза господин Албин, — но като натисна тук, хапе… — Нови писъци. — Той естествено е пълен — продължи господин Албин. — В този барабан тук се намират шест патрона, при всеки изстрел той се превръща на следния патрон… Впрочем това нещо го държа не за играчка — каза той, защото забеляза, че впечатлението се поизбледнява, пъхна револвера във вътрешния джоб на сакото си и пак седна с кръстосани крака на стола си, като запали нова цигара. — Съвсем не за играчка — повтори той и стисна устни.

— За какво де? За какво де? — запитаха треперещи, изпълнени с предчувствие, гласове. — Ужасно! — извика изведнъж един отделен глас и тогава господин Албин кимна.

— Виждам, че почвате да разбирате — каза той. Действително за това го имам — продължи той небрежно и въпреки прекараната пневмония вдъхна голямо количество дим и пак го изпусна. — Държа го да ми е готов за деня, когато тия разправии ми дойдат до гуша и когато ще имам честта най-покорно да се оттегля. Работата е доста проста… Аз имам известни проучвания и съм наясно как най-добре ще се опече тя. (При думите „ще се опече“ се чу някакъв вик.) Областта около сърцето отпада… Там не ми е много удобно за премерване в упор… Пък и предпочитам да угася съзнанието направо на мястото му, като си пусна едно хубаво малко чуждо тяло в този интересен орган… — И господин Албин посочи с показалец своята ниско постригана руса глава. — Трябва тук да се допре. — Господин Албин отново извади от джоба си никелирания револвер и почука с дулото слепоочието си. — Тук, над артерията… Даже и без огледало всичко лесно ще се нареди…

Чу се многогласен, умолителен протест, в който се намеси и силно ридание.

— Господин Албин, господин Албин, махнете револвера от слепоочието си, каква ужасна гледка! Господин Албин, вие сте млад, ще оздравеете, ще се върнете към живота и ще се радвате на всеобща обич, честна дума! Облечете си палтото, легнете, покрийте се, лекувайте се! Не изгонвайте пак масажиста, когато иска да ви разтрие със спирт. Оставете цигарите, господин Албин, чувате ли, ние се молим за вашия живот, за вашия млад, скъпоценен живот.

Но господин Албин бе неумолим.

— Не, не — каза той, — оставете ме, стига, благодаря ви. Никога не съм отказвал нещо на дама, но ще се съгласите, че е безполезно да спъваш колелата на съдбата. Трета година съм тука… дотегна ми и искам да изляза от играта, кой ще ме упрекне за това? Неизлечимо, уважаеми дами, тъй както ме гледате насреща си, неизлечимо съм болен, сам придворният съветник отрича това вече с половин уста. Оставете ми малкото необвързаност, която се явява в резултат на този факт. Става като в гимназията; когато решиха, че някой ще повтаря, вече не го изпитваха и го оставяха на мира. До това щастливо състояние най-сетне съм стигнал окончателно. Нищо не трябва вече да върша, не влизам в сметката, на всичко се присмивам. Искате ли шоколад? Моля, вземете си! Не, не ме ограбвате, имам купища шоколад в стаята си. Осем бонбониери, пет пъти „Гала Петер“, четири фунта шоколад „Линд“ — всичко това ми изпратиха дамите от санаториума, когато бях болен от пневмония…

Нечий басов глас го накара да млъкне. Господин Албин се изсмя — смехът му бе трепкав и накъсан. После на терасата стана тихо, тъй тихо, сякаш сънища или призраци някакви бяха се разсеяли; в тишината все още странно звучаха изговорените думи. Ханс Касторп се ослуша, докато те напълно замряха; ако и смътно да му се струваше, че господин Албин е един празен фанфарон, той все пак не можа да си наложи да не му завижда малко. Особено му направи впечатление сравнението с ученическия живот, защото сам той бе останал да повтаря пети гимназиален клас и добре си спомняше малко срамотното, но весело, приятно отпуснато състояние, на което бе се наслаждавал, когато през четвъртия срок се бе отказал от състезанието и би могъл да се присмива „на всичко“. Тъй като неговите разсъждения бяха смътни и объркани, трудно е да се уточнят. Главно му се струваше, че честта носи редица предимства със себе си, но не по-малко предимства носи срамът, и то такива, които са почти безгранични. И след като за опит се постави в състоянието на господин Албин и си представи какво му е на човек, който веднъж за винаги се е отървал от гнета на честта и завинаги се ползва от бездънните предимства на срама, той се стресна от чувството на зашеметяваща сладост, което за момент накара сърцето му още по-силно да забие.

Сатана прави оскърбителни за честта предложения

По-късно се унесе. Джобният му часовник показваше три и половина часа, когато някакъв разговор отвъд лявата стъклена преграда го събуди: д-р Кроковски, който по това време правеше обиколката си без придворния съветник, говореше там по руски с неблаговъзпитаната съпружеска двойка, осведомяваше се, както изглеждаше, за самочувствието на съпруга и поиска да види температурната му таблица. След това обаче той продължи пътя си не през балконите, а избиколи стаята на Ханс Касторп, като излезе на коридора и влезе направо при Йоахим. Макар че Ханс Касторп не изпитваше никакво желание да разговаря с д-р Кроковски на четири очи, той все пак се почувства малко засегнат, дето описаха кръг около него и го оставиха настрана. Какво пък — той беше най-сетне здрав и не влизаше в сметката, защото при тия приятели горе работите стояха така: който има честта да бъде здрав, не влиза в сметката и за нищо не се разпитва, а това дразнеше младия Касторп.

След като д-р Кроковски бе прекарал при Йоахим две-три минути, той продължи през балконите и Ханс Касторп чу братовчед си да казва, че трябва да станат и да се приготвят за чая. „Добре“, каза той и стана. Но от дългото лежане му се зави свят, а от неосвежителния полусън лицето му отново бе неприятно пламнало, макар че иначе целият зъзнеше — може би пък не беше се завил достатъчно добре. Той си изми очите и ръцете, оправи косата и дрехите си и се срещна с Йоахим и коридора.

— Чу ли този господин Албин? — попита той, когато заслизаха по стълбите…

— Естествено — каза Йоахим. — Този човек трябва да се дисциплинира. Нарушава цялата следобедна почивка със своите брътвежи и така тревожи дамите, че ги връща със седмици назад. Грубо неподчинение. Но кой ще вземе да прави доноси. А освен това такива приказки са добре дошли като развлечение за мнозина.

— Смяташ ли за възможно — попита Ханс Касторп, — че той сериозно говори за това, дето „ще се опече“, както той казва, и че ще вземе да си пусне „едно хубаво малко чуждо тяло“?

— О, защо не — отговори Йоахим, — не е съвсем невъзможно. Такива работи се случват тук горе. Два месеца преди да дойда, някакъв студент, който отдавна бил тука, се обесил в гората след един генерален преглед. В първите дни още много се говореше за това.

Ханс Касторп раздразнено се прозина.

— Не, не се чувствам добре при вас — обясни той, — това не мога да твърдя. Смятам, че е възможно да не издържа, да трябва да си замина, ще ми се разсърдиш ли?

— Да си заминеш ли? Какво ти хрумна! — извика Йоахим. — Глупости. Че ти едва си дошъл. Каква преценка е тая от първия ден?

— Боже, все още първият ден ли е? На мене ми се струва, че съм отдавна… отдавна вече при вас тук горе.

— Само не почвай да умуваш пак за времето! — каза Йоахим. — Тая сутрин съвсем ме беше объркал.

— Не, бъди спокоен, всичко забравих — отвърна Ханс Касторп. — Целия комплекс. Сега ми е замътена главата, то беше… Значи, сега ще пием чай.

— Да, а после ще идем отново до тазсутрешната скамейка.

— Бог на помощ. Но дано не срещнем пак Сетембрини. Днес не мога вече да участвам в културни разговори, това предварително ти казвам.

В трапезарията имаше всичко каквото можеше да се поднесе по това време за пиене. Мис Робинсън пиеше отново своя кървавочервен шипков чай, докато внучката ядеше кисело мляко. Освен това имаше мляко, чай, кафе, шоколад, че даже и бульон; навсякъде гостите, които след богатия обед бяха прекарали два часа в лежане, усърдно мажеха масло върху дебели порязаници козунак със стафиди.

Ханс Касторп поиска чай и топеше в него сухар. Опита и малко мармалад. Козунака той разгледа внимателно, но буквално се потърси при мисълта да хапне от него. Пак седеше на мястото си в залата с еднообразно нашарените сводове и седемте маси — за четвърти път. Малко по-късно, в седем часа, той за пети път седеше там — за вечерята. В междувремието, което бе късо и пусто, имаше една разходка до скамейката по склона до водата с улея — пътят сега бе оживен, беше пълен с пациенти, та братовчедите често трябваше да поздравяват — и едно ново лежане на балкона, един бегъл и безсъдържателен час и половина. Докато лежеше, Ханс Касторп усети да го побиват силни студени тръпки.

За вечерята той съвестно се преоблече и яде между мис Робинсън и учителката супа, два вида печено с гарнитури, две парчета торта, в която имаше всичко: бадемово тесто, маслен крем, шоколад, плодови пюрета и марципан; и много сирене с черен хляб. Той пак си поръча бутилка кулмбахско пиво. Но когато изпразни до половина високата си чаша, ясно и недвусмислено разбра, че би трябвало да си легне. Главата му шумеше, клепачите му бяха сякаш оловни, сърцето му биеше като малък тъпан и за своя мъка той си въобрази, че хубавата Маруся, която, приведена напред, държеше пред лицето си ръката с малкия рубин, му се подиграва, макар че толкова напрегнато се бе борил да не даде повод за това. Като изпод земята той чуваше госпожа Щьор да разправя или твърди нещо, което му се струваше такава пълна безсмислица, че изпадна в истинско недоумение дали добре чува, или приказките на госпожа Щьор се превръщат в безсмислици в главата му. Тя обясни, че може да приготвя двадесет и осем различни соса за риба — осмелявала се да го твърди, макар че мъжът й бил забранил да говори за това. „Не говори затова — бил казал той. — Никой не ще ти повярва и ако ти повярват, ще ти се смеят!“ И въпреки всичко тя днес искала да го каже и откровено да признае, че може да приготвя точно двадесет и осем вида сос за риба. Това се стори ужасно на бедния Ханс Касторп; той се стресна, хвана се с ръка за челото и съвсем забрави да сдъвче и преглътне парчето чер хляб със сирене „Честър“, което му бе в устата. Дори когато станаха от масата, той все още го държеше в устата си.

Излязоха през стъклената врата вляво, онази фатална врата, която винаги се затръшваше и направо извеждаше в предния хол. Почти всички гости излязоха оттам, защото се оказа, че след вечерята в хола и съседните салони имаше един вид увеселение. Повечето от пациентите стояха на малки групи и се разговаряха. На две зелени сгъваеми маси играеха — домино на едната и бридж на другата; тук имаше само млади хора, между тях господин Албин и Хермине Клефелд. Освен това в първия салон имаше няколко оптически прибора за забавление: една стереоскопична кутия, през лещите на която можеха да се гледат поставените вътре фотографии, например един безкръвен венециански гондолиер в замръзнала поза; второ, един калейдоскоп във форма на зрителна тръба, където се гледаше с едно око и при леко превъртане на колелото се явяваха разноцветни звезди и арабески, които се меняха във вълшебна игра; накрай един въртящ се барабан, в който слагаха филмови ленти и като се погледнеше отстрани в него, виждаше се воденичар, който се бие с коминочистач, учител, който наказва някакво момче, един подскачащ въжеиграч и двойка селяни, които танцуваха лендлер. Ханс Касторп, отпуснал студените си ръце върху коленете, дълго време гледа в апаратите. Той се поспря малко и до масата за бридж, където неизлечимо болният господин Албин с отпуснати ъгли на устата и светски пренебрежителни движения раздаваше картите. В един ъгъл седеше д-р Кроковски, завързал бодър и сърдечен разговор с един полукръг дами, към които принадлежаха госпожа Щьор, госпожа Илтис и госпожица Леви. Гостите от „добрата руска маса“ се бяха оттеглили в съседния малък салон, който бе разделен от игралния салон само със завеси, и образуваха там своя, интимна група. Освен мадам Шоша там имаше един отпуснат господин с руса брада, хлътнал гръден кош и опулени очи; тъмнокестеняво момиче от оригинален и малко комичен тип със златни обеци и разбъркана коса на вълни; там бяха още д-р Блуменкол, който се бе присъединил към тях, и двама младежи с увиснали рамене. Госпожа Шоша носеше синя рокля с бяла дантелена яка. Тя седеше в средоточието на своята група на канапето зад кръглата маса, което бе в дъното на малкото помещение; лицето й бе обърнато към салона за игране. Ханс Касторп, който не можеше да наблюдава без неодобрение невъзпитаната жена, си помисли: „Тя ми спомня нещо, но не мога да кажа какво…“ Един висок човек на тридесетина години с оредяла коса на главата изсвири на малкото кафяво пиано три пъти подред сватбения марш от „Сън в лятна нощ“ и когато няколко дами го помолиха, той почна да свири мелодичното парче за четвърти път, след като мълчаливо бе изгледал дълбоко в очите дамите една след друга.

— Разрешено ли е да се осведоми човек за вашето здравословно състояние, инженере? — попита Сетембрини, който се бе разхождал с ръце в джобовете между гостите и сега пристъпи към Ханс Касторп.

Той все още носеше сивото, развласено сако и светлокарираните панталони. Когато го заговори, той се усмихна и Ханс Касторп отново усети нещо като отрезвяване при вида на този фино и подигравателно придръпнат ъгъл на устата под свода на черните мустаци. Между впрочем той погледна италианеца доста глупаво — с отпусната уста и кървясали очи.

— А, вие ли сте — каза Ханс — господинът от тазсутрешната разходка, когото срещнахме… при скамейката горе… при вадата… Естествено веднага ви познах. Ще повярвате ли — продължи той, ако и да знаеше, че не трябва да казва това, — ще повярвате ли, тогава в първия момент ви взех за шарманкаджия?… Това естествено бе чиста безсмислица — добави той, защото видя, че погледът на Сетембрини доби хладно изпитателен израз, — с една дума, ужасна глупост! Дори не мога да разбера как съм могъл…

— Успокойте се, няма никакво значение — отвърна Сетембрини, след като мълчаливо бе наблюдавал още един момент младия мъж. — А как прекарахте днешния ден, първия от престоя ви в тази градина на удоволствията?

— Много благодаря. Съвсем по правилника — отговори Ханс Касторп. — Предимно в „хоризонтално положение“, както разбрах, че обичате да казвате.

— Може и да съм се изразявал понякога така — усмихна се Сетембрини. — Е, и намерихте ли го забавен този живот?

— И забавен, и скучен, както искате — отвърна Ханс Касторп. — Понякога е трудно да се направи разлика, знаете ли. Ни най-малко не съм скучал — тук горе при вас постоянно има някакво весело оживление. Толкова много нови и забележителни работи чух и видях… От друга страна пък, имам чувството, че не един ден съм прекарал тук, а много по-дълго време… чисто и просто като че остарях и поумнях тук, така ми се струва.

— Поумняхте ли? — каза Сетембрини и вдигна вежди. — Ще ми разрешите ли въпроса: на колко години сте всъщност?

Но виж ти, Ханс Касторп не знаеше! В момента той не знаеше на колко години е въпреки силното, дори отчаяно напрежение да си спомни. За да спечели време, той накара да му повторят въпроса и после каза:

— … Аз… на колко години ли? Естествено карам двадесет и четвъртата. Скоро ще навърша двайсет и четири. Прощавайте, уморен съм! — каза той. — Но умора съвсем не е точният израз за моето състояние. Случвало ли ви се е да сънувате, да знаете, че сънувате, и да се мъчите да се събудите, а да не можете? Точно така ми е сега. Непременно трябва да имам температура, иначе не мога да си го обясня. Ще повярвате ли, че стъпалата ми са ледени чак до коленете? Ако може да се каже така, защото коленете не са част от стъпалата… прощавайте, аз съм във висша степен объркан, та и не е за чудене, след като още от сутринта ти засвирят с… пневмоторакса си, а после слушаш приказките на този господин Албин, и то в хоризонтално положение. Представете си, имам постоянно впечатлението, че не мога вече напълно да се уповавам на петте си сетива и трябва да ви кажа, че това ме стеснява още повече от пламналото ми лице и ледените ми нозе. Кажете ми откровено: смятате ли за възможно госпожа Щьор да умее да приготвя двайсет и осем соса за риба? Не че наистина умее да ги приготвя, смятам го за изключено, но че го е казала преди малко на масата или може би така ми се е сторило, само това искам да знам.

Сетембрини го погледна. Той, изглежда, не беше слушал. Очите му отново се бяха втренчили нанякъде, бяха станали неподвижни и невиждащи, и също като тази сутрин той каза по три пъти „тъй, тъй, тъй“ и „виж ти, виж ти, виж ти“ — подигравателно замислен и с подчертано „т“.

— Двайсет и четири ли казахте? — попита той след малко.

— Не, двайсет и осем! — каза Ханс Касторп. — Двайсет и осем соса! Не сосове изобщо, а специално рибни сосове, това е възмутително.

— Инженере! — каза Сетембрини сърдито и увещаващо. — Я се постегнете и ме оставете на мира с тая отвратителна безсмислица! Нито знам нещо, нито искам да знам… Карате двадесет и четвъртата, така ли казахте? Хм… позволете ми още един въпрос или, ако искате, едно немеродавно предложение. Тъй като престоят тука, изглежда, не ви понася, тъй като физически, пък ако не се лъжа, и психически не се чувствате добре при нас, какво ще речете, ако се откажете да стареете тук, с една дума, ако още тази вечер си приберете багажа и утре изчезнете с първия бърз влак по разписанието?

— Смятате, че трябва да замина? — попита Ханс Касторп. — След като току-що съм пристигнал? Но не, как бих могъл да преценявам нещата от един ден само!

Случайно той погледна при тия си думи в съседната стая и видя там госпожица Шоша анфас, видя нейните тесни очи и широки скули. „За какво, помисли той, за какво и за кого ми спомня, за бога, тя.“ Но уморената му глава не можа да отговори на този въпрос въпреки известно напрягане.

— Естествено, че не ми е много леко да се аклиматизирам тук горе при вас — продължи той, — това можеше да се предвиди, а би трябвало да се срамувам, сам ще се смятам за страхопъзльо, ако се предам единствено защото няколко дена ще съм объркан и ще ме хвърля в огън; това би противоречало на елементарния разум… не, кажете сам…

Той изведнъж бе заговорил много настоятелно, сякаш искаше да накара италианеца в каквато и да е форма да оттегли предложението си.

— Отдавам чест на разума — отвърна Сетембрини. — Впрочем отдавам чест и на смелостта. Това, което казвате, звучи добре, трудно би било да се намерят убедителни възражения. А и наблюдавал съм хубави случаи на аклиматизация. Миналата година имаше тук една госпожица Кнайфер, Отилие Кнайфер, от добро семейство, дъщеря на висш държавен чиновник. Тя бе прекарала тук една и половина година и толкова бе свикнала, че когато здравето й бе напълно възстановено — и това се случва, понякога оздравяват тук горе, — не искаше за нищо на света да си отиде. Тя от душа и сърце моли придворния съветник да я остави тук, не искала да се прибира в къщи, тук се чувствала като у дома си, тук била щастлива; но тъй като имаше голям наплив и се нуждаеха от стаята й, молбите й бяха напразни и лекарите настояха да я изпишат като здрава. Отилие вдигна висока температура, нейната крива хвръкна високо нагоре. Разобличиха я обаче, като смениха обикновения термометър с една „няма сестра“ — вие още не знаете какво е това, то е термометър без цифри, лекарят го контролира, като измерва живачния стълбец и сам нанася кривата. Отилие, господине, имаше 36,9, Отилие нямаше температура. Тогава тя се изкъпа в езерото — то беше в началото на май, имаше нощни слани, водата не беше чак ледена, но все пак едва няколко градуса над нулата. Тя остана доста време във водата, за да хване някоя болест — но с какъв успех? Тя беше и остана здрава. Тя си замина с болка и отчаяние, без да обръща внимание на родителските утешения. „Какво да правя долу? — неспирно повтаряше тя. — Родината ми е тук!“ Не знам какво е станало с нея… Но струва ми се, че не ме слушате, инженере? Ако не ме лъже всичко, вие с голяма мъка се държите на краката си. Лейтенанте, ето го братовчед ви — обърна се той към Йоахим, който току-що бе пристъпил към тях. — Заведете го да си легне. Той обединява разума със смелостта, но тази вечер е малко неразположен.

— Не, аз наистина всичко разбрах! — почна да го увещава Ханс Касторп. — „Нямата сестра“ е само един живачен стълбец без всякакви цифри… Виждате, че напълно съм схванал всичко!

Но след това се качи с Йоахим в асансьора заедно с няколко други пациенти — за днес увеселението бе приключено, хората се разотиваха по балкони или тераси за вечерното лежане. Ханс Касторп придружи Йоахим до стаята му. Подът на коридора с кокосовата пътека леко се олюляваше под нозете му, но това не му бе неприятно. Той седна в Йоахимовото голямо кресло на цветя — такъв стол имаше и в неговата стая — и си запали една „Мария Манчини“. Тя имаше вкус на лепило, на въглища и на какво ли не още, само собствения си вкус нямаше, по той продължи да пуши, докато гледаше как Йоахим се приготвя за лежане: той облече халат с кройка, напомняща военна дреха, навлече отгоре едно старо пардесю, изнесе нощната лампа и руския учебник на балкона, където запали лампата, просна се в лежащия стол, тикна термометъра в устата си и с необикновена сръчност почна да се завива в двете одеяла от камилска вълна, които бяха сложени на стола. Ханс Касторп го наблюдаваше с искрено учудване как майсторски се зави. Той омота по дължината първото одеяло около себе си до под мишниците, после в противоположна посока другото около краката си, докато образува един правилен и изгладен пакет, от който се подаваха само главата, раменете и ръцете му.

— Отлично правиш това — каза Ханс Касторп.

— Имам вече практика — отвърна Йоахим, като стискаше термометъра между зъбите. — И ти ще се научиш. Утре ще трябва непременно да купим две одеяла за теб. И долу ще ти влязат в работа, а тук при нас ще ти са крайно необходими, особено след като нямаш кожен чувал.

— Само че през нощта няма да лежа на балкона — заяви Ханс Касторп. — Няма да правя това, още отсега ти го казвам. Съвсем странно ще ми се види. Всичко си има граници. Пък и нали трябва най-сетне да изтъкна по някакъв начин, че съм само на гости тук горе. Ще поседя малко тук и ще си изпуша пурата, както му е редът. Тя има отвратителен вкус, но аз знам, че е добра, и това ми стига за днес. Наближава девет часът — за жалост даже и девет още няма. Но като стане девет и половина, ще настъпи що-годе нормално време, за да си легне човек.

Студени тръпки го побиха — веднъж, а след това на няколко пъти, бърже, едно след друго. Ханс Касторп скочи и изтича до стенния термометър, сякаш за да го пипне на местопрестъплението. По Реомюр в стаята имаше девет градуса. Той попипа радиатора, който се оказа мъртъв и студен. После измърмори някакви нестройни фрази: истински срам било, дето не отопляват, защото не било важно в кой месец сме, ами каква е температурата, а температурата била такава, че той треперел като куче. Но лицето му гореше. Той пак седна, после още веднъж стана, мърморейки, помоли за разрешение да вземе одеялото от леглото на Йоахим и като отново седна, се зави с него от кръста надолу. Тъй седеше той, хвърлян ту в огън, ту в мраз, и се измъчваше с отвратителната на вкус пура. Обзе го силно чувство за немощ; стори му се, че никога в живота си не е бил така зле. „Каква мизерия!“ — измърмори той. Междувременно обаче изведнъж го докосна някакво чувство на радост и надежда и като усети това, поседя, за да види дали не ще се повтори. Но то не се повтори, остана само немощта. Тогава той стана, хвърли Йоахимовото одеяло обратно върху леглото, промълви с изкривена уста нещо като „лека нощ“, „гледай да не измръзнеш!“ и „нали ще ме викнеш за закуска“ и се довлече през коридора в стаята си.

Докато се събличаше, той си тананикаше, но не от радост. Механично и без да си дава сметка, направи вечерния си тоалет и изпълни дребните задължения на цивилизован човек, наля в една чаша светлочервена вода за зъби от пътния си флакон, тихо си направи гаргара, изми си ръцете със своя хубав, мек теменужен сапун и облече дългата батистена нощница, която имаше джоб с бродирани букви X и К. После си легна, загаси лампата и отпусна своята пламнала, замаяна глава върху смъртното възглаве на американката.

Той с голяма сигурност бе очаквал, че веднага ще потъне в сън, но излезе, че се е лъгал: клепачите му, които до преди малко едвам смогваше да държи отворени, сега не искаха да стоят затворени, а се отваряха с безпокоен трепет, щом ги спуснеше. Не беше още обичайното му време за спане, каза си той, пък и през деня му се бе събрало много лежане. А и вънка тупаха килим — което бе малко вероятно и всъщност съвсем не отговаряше на действителността; оказа се, че това бе сърцето му, чиито удари той чуваше вън от себе си, далече някъде отвън, сякаш там тупаха килим с плетена тръстикова тупалка.

В стаята не бе се още напълно стъмнило; светлината на лампите от балконите — при Йоахим и при двойката от „лошата руска маса“ — падаше вътре през отворената балконска врата. И докато Ханс Касторп лежеше по гръб с мигащи клепачи, у него отново се събуди едно впечатление още от през деня, едно наблюдение, което той от уплах и деликатност веднага се бе постарал да забрави. То беше изразът, който бе добило лицето на Йоахим, когато стана дума за Маруся и нейните физически качества — това съвсем особено изкривяване на устата му и белите петна, които покриха загорелите му бузи. Ханс Касторп разбра и прозря какво значеше това, разбра го и го прозря по един толкова нов, проникновен и интимен начин, че тупалката вънка увеличи и скоростта, и силата на ударите си и почти заглуши звуците на вечерната серенада в курорта: долу в хотела пак имаше концерт; една симетрично построена и изтъркана оперетна мелодия се носеше през мрака оттам и Ханс Касторп шепнешком също я свирукаше (човек може да си свирука шепнешком), а в това време студените му нозе тактуваха под пуховицата.

Естествено така не можеше да се заспи, а и на Ханс Касторп вече никак не му се спеше. След като по този нов и жив начин бе разбрал защо Йоахим си бе пуснал боята, светът му се виждаше нов и онова чувство на преливаща радост и надежда отново го овладя. Впрочем той очакваше още нещо, без да се пита какво. Когато обаче чу, че съседите му отдясно и ляво приключиха с лежането и се оттеглиха в стаите си, за да сменят хоризонталното положение вън с хоризонтално положение вътре, той там пред себе си изрази убеждението, че варварската съпружеска двойка ще се държи мирно. „Ще мога спокойно да заспя — помисли той. — Тая вечер те ще се държат мирно, това очаквам с положителност!“ Но те не се държаха така, а и Ханс Касторп всъщност не бе го помислил искрено, за да кажем истината, той лично и от своя гледна точка не би могъл да разбере, че те ще се държат мирно и тихо. Въпреки това той се впусна в беззвучни изрази на най-силно учудване от всичко, което слушаше. „Нечувано! — викаше той безгласно. — Прекалени работи! Кой би могъл да смята такова нещо за възможно?“ А междувременно съпровождаше с шепнещи устни изтърканата оперетна мелодия, която упорито се носеше към него.

По-късно дойде дрямката. Но с нея дойдоха и нелепите сънища, още по-нелепи от миналата нощ, от които той често се стряскаше или скачаше, увлечен в някакво неясно хрумване. Присъни му се, че вижда придворния съветник Берепс с подсечени колене и вцепенено увиснали напред мишници да се разхожда на пътеките на парка, като приспособява дългите си, изглеждащи безцелни крачки към някаква далечна маршова музика. Когато придворният съветник застана пред него, на носа си имаше очила с кръгли дебели стъкла и се впусна в някакъв брътвеж. „Цивилен, разбира се“ — каза той и без да поиска разрешение, повдигна с показалеца и средния пръст на своята огромна ръка клепача на Ханс Касторп. „Почтена цивилна личност, както веднага забелязах. Но не без талант, не без талант за повишена обща обмяна. Няма да му се свидят годинките, безгрижните служебни годинки, тук при нас горе! Хайде, хоп-троп, господа, всички на весела разходка!“ — извика той, като тикна двата си огромни показалеца в устата и така особено благозвучно изсвири, че от различни страни и в намален образ долетяха учителката и мис Робинсън и кацнаха вдясно и ляво на раменете му, тъй както седяха в трапезарията отдясно и отляво на Ханс Касторп. Така придворният съветник си замина с подскачащи стъпки, като с една салфетка си изтриваше очилата — не се знаеше какво има за изтриване там, пот ли или сълзи.

После му се присъни, че се намира в училищния двор, където толкова години бе прекарвал междучасията, и тъкмо взима назаем един молив от мадам Шоша, която също се бе намерила там. Тя му дава наполовин изхабеното си червило, което се подава от сребърната гилза, а същевременно с приятно дрезгав глас го предупреждава непременно да й върне молива след часа; когато тя го погледна със своите тесни синьо-сиво-зелени очи над широките скули, той насила се откъсна от съня, защото вече бе разбрал и искаше да запомни за какво и за кого толкова живо му спомняше тя. Той побърза да съхрани за сутринта това прозрение, защото усети, че дрямката и сънищата отново го овладяват и скоро се видя принуден да бяга от д-р Кроковски, който го гонеше, за да му анализира душата, от което Ханс Касторп изпитваше див, почти безумен страх. Той бягаше от доктора със спънати нозе покрай стъклените преградки на балконите, с риск за живота си скочи в парка, опита се в своята неволя да се изкатери по пръта за знамето и се събуди изпотен в момента, когато преследвачът го бе хванал за панталона.

Но едва се бе успокоил малко и отново бе задрямал, когато се яви нова ситуация. Ханс Касторп се опитваше да избута с рамо Сетембрини от мястото му, а той стоеше и се усмихваше със своята фина, суха и подигравателна усмивка под гъстите черни мустаци, там, дето те се извиваха красиво нагоре, и тъкмо тази усмивка дразнеше Ханс Касторп. „Вие пречите! — чу се той ясно да казва. — Махайте се! Вие сте само един шарманкаджия и пречите тук!“ Но Сетембрини не се остави да го изместят; Ханс Касторп застана и се замисли какво да прави, когато съвсем ненадейно прозря какво всъщност е времето: нищо друго освен чисто и просто една „няма сестра“, стълбец живак без цифри — за тия, които искаха да симулират, при което се събуди с твърдото намерение да съобщи утре на Йоахим за това свое откритие.

С такива приключения и открития премина нощта, в която играха роля и Хермине Клефелд, и господин Албин, и капитан Миклозич, който отнесе в устата си госпожа Щьор, а прокурорът Параван го прободе с копие. Един сън обаче сънува Ханс Касторп, той даже се повтори нея нощ, и то двата пъти в същата форма — последния път на разсъмване. Той седеше в трапезарията със седемте маси, когато стъклената врата се затръшна с голям шум и влезе мадам Шоша в бяла блуза, с едната ръка в джоба, а другата на тила. Вместо обаче да иде на „добрата руска маса“, невъзпитаната жена безшумно пристъпи към Ханс Касторп и безмълвно му поднесе ръката си за целувка — но му поднесе не горната част, а дланта и Ханс Касторп целуна тази необлагородена, малко широка и късопръста ръка със загрубялата кожа около ноктите. Тогава го обзе отново от главата до нозете онова чувство на шеметна сладост, което бе усетил, когато за опит се бе освободил от гнета на честта и се бе радвал на бездънните предимства на срама — сега отново той преживя това насън, само че много, много по-силно.

Четвърта глава

Необходима покупка

— Свърши ли се вашето лято? — попита на третия ден Ханс Касторп иронично братовчед си.

Времето изведнъж страшно се беше влошило.

Вторият ден, който хоспитантът бе прекарал тук горе, беше разкошен летен ден. Небето светеше в наситеносин цвят над копиевидните върхове на смърчовете, докато селището във валога ярко проблясваше в горещината, а звънците на кравите, които обикаляха планинските пасбища и скубеха късата, стоплена трева, изпълваха въздуха със своя весел, успокоителен звън. Още на първата закуска дамите бяха се явили с тънки блузи, някои дори с прозрачни ръкави, което не на всички отиваше — на госпожа Щьор даже стоеше много лошо, мишниците й бяха като от сюнгер, лекото облекло съвсем не беше за нея. И господата от санаториума бяха съобразили по един или друг начин своята външност с хубавото време. Бяха се появили якета от лъскави материи и ленени костюми, а Йоахим Цимсен бе облякъл фланелени панталони в цвят на слонова кост към своето синьо сако — комбинация, която му придаваше напълно военен вид. Що се отнася до Сетембрини, той на няколко пъти бе казал, че възнамерява да си смени костюма. „Дявол да го вземе! — бе казал той, когато заедно с братовчедите отиде на разходка до курорта. — Слънцето пари, виждам, че ще трябва да се облека по-леко.“ Но въпреки изискания език той продължи да носи дългото си развласено сако с големите ревери и карираните си панталони — вероятно това бе целият му гардероб.

На третия ден обаче природата сякаш изведнъж бе сломена и целият ред на нещата — обърнат с краката нагоре; Ханс Касторп не вярваше на очите си. Беше след обеда и бяха лежали двадесетина минути, когато слънцето бързо се скри, грозни облаци с торфенокафяв цвят се издигнаха над югоизточния планински гребен и един вятър изведнъж се понесе по долината, докара някакъв непознат въздух и студ, който проникваше чак до костите, сякаш идеше от незнайни, ледени предели; температурата мигом спадна и всичко съвсем се преобрази.

— Сняг — обади се гласът на Йоахим зад стъклената преградка.

— Какво имаш предвид със „сняг“? — попита Ханс Касторп. — Да не искаш да кажеш, че сега ще завали сняг?

— Сигурно — отговори Йоахим. — Този вятър ни е познат. Дойде ли той, ще има пързалки.

— Глупости! — каза Ханс Касторп. — Ако се не лъжа, сега сме в началото на август.

Но Йоахим право бе казал, той бе посветен в условията тук. Защото след няколко мига бурята връхлетя на пристъпи, на пристъпи, изви се страшна снежна виелица, толкова гъста, че всичко изглеждаше обвито с бяла пара и почти нищо не се виждаше от селището и долината.

Целия следобед продължи да вали. Запалиха централното отопление и докато Йоахим си взе кожения чувал и невъзмутимо легна вън, Ханс Касторп избяга в стаята си, премести един стол до затопления радиатор и оттам загледа с често клатене на глава поразията вънка. На другата сутрин вече не валеше, но макар че външният термометър показваше няколко градуса над нулата, снежната покривка все още бе един фут дебела, така че пред учудените очи на Ханс Касторп се разстилаше истински зимен пейзаж. Отново бяха загасили отоплението. Температурата в стаята беше шест градуса над нулата.

— Свърши ли се вече вашето лято? — запита Ханс Касторп братовчед си с горчива ирония.

— Това не може да се каже — отвърна деловито Йоахим. — Ако ще бог, ще има още хубави летни дни. Това дори и през септември е много възможно. Но там е работата, че тук годишните времена не се различават много едно от друго, знаеш ли, те се смесват, така да се каже, и не се придържат о календара. През зимата често слънцето е толкова силно, че се потиш и при разходка събличаш сакото си, а през лятото, е, нали виждаш как е понякога тук през лятото. А и снегът — той всичко преобръща наопаки. Вали сняг през януари, но не много по-малко и през май, а и през август вали, както забелязваш. Общо може да се каже, че не минава месец, без да вали сняг, това можеш да го имаш като установено. С една дума, има зимни и летни дни, пролетни и есенни дни, но истински сезони всъщност тук горе при нас няма.

— Хубава бъркотия, няма що — каза Ханс Касторп.

С шушони и зимно палто той слезе с братовчед си до курорта, за да си купи одеяла за лежането, защото бе ясно, че само с неговото си одеялце няма да изкара при това време. За момент той дори смяташе да купи и кожен чувал, но после се отказа и стреснато отстъпи от тази мисъл.

— Не, не — каза той, — да се ограничим с одеялата! Долу ще ми влезнат пак в работа, одеяла има навсякъде, в това няма нищо особено или тревожно. Но такъв един кожен чувал е нещо съвсем специално, разбери ме правилно, ако си купя кожен чувал, ще ми се стори, че съм решил да годинясвам тук и че вече горе-долу съм и аз като вас… С една дума, нищо друго не искам да кажа, освен че не си струва за две-три седмици да купувам и чувал.

Йоахим се съгласи с това и така купиха в един хубав, богато снабден магазин от английския квартал две одеяла от камилска вълна в естествен цвят като Йоахимовите, един особено дълъг и широк модел от приятно меко качество, като наредиха веднага да ги изпратят в санаториума, в интернационалния санаториум „Бергхоф“, стая 34. Още днес следобед Ханс Касторп искаше да си послужи с тях за първи път.

Това естествено стана по времето след втората закуска, защото иначе дневната програма не предоставяше възможност за слизане до курорта. Сега валеше дъжд и снегът по улиците бе се превърнал в пръскаща ледена каша. На връщане настигнаха Сетембрини, който засланяше с чадър голата си глава и също отиваше в санаториума. Италианецът изглеждаше пожълтял и очевидно бе в елегично настроение. С чисти и добре оформени фрази той се оплака от студа, от влагата, която много трудно понасял. Поне да бяха отоплявали! Но тези окаяни властелини загасили отоплението, щом снегът спрял да вали — каква глупава наредба, какви подигравки със здравия разум! А когато Ханс Касторп забелязва, че според него умерената температура в стаите отговаря може би на лечебните правила — очевидно не искат да изнежват пациентите, — Сетембрини отговори с най-голяма подигравка. Виж ти, лечебните принципи! Свещените и непоклатими лечебни принципи! Ханс Касторп наистина говорел с правилния тон за тях, с тон на религиозност и преклонение. Само че поразително било — поразително в радостен смисъл, — че безусловна почит се ползват тъкмо тези измежду тях, които точно съвпадат с икономическите интереси на властелините… докато те си закриват очите пред другите принципи, за които това правило не важи… И докато братовчедите се смееха, Сетембрини почна да им разправя за баща си — във връзка с топлината, за която копнееше.

— Баща ми — каза той провлечено и възторжено — беше един толкова фин човек — чувствителен телесно и душевно! Как обичаше той зиме своята малка, топла работна стаичка, от сърце я обичаше, винаги трябваше вътре да има двайсет градуса по Реомюр, печицата все беше нагрята до червено; когато дните бяха студени, влажни или когато духаше пронизващият трамонтански вятър, щом влезеше човек в коридора на къщичката му, усещаше топлината да го загръща като мека мантия и очите му да се насълзяват от уюта. Стаичката беше натъпкана с книги и ръкописи, между които се намираха големи ценности, а между духовните съкровища стоеше пред тесния пулт той в своя халат от синьо трико и се отдаваше на литературата — деликатен и дребен на ръст, цяла глава по-нисък от мене, представете си, но с гъсти снопчета сива коса по слепоочията и един нос, дълъг и фин… Какъв романист, господа! Един от първите на своето време, познавач на нашия език като малцина, един латински стилист, какъвто вече няма, един uomo letterato[1] по сърцето на Бокачо… Отдалече идваха учени, за да се поразговорят с него, един от Хапаранда, друг от Краков, идваха специално в Падуа, нашия град, за да му изкажат почитанията си, а той ги приемаше с любезно достойнство. Той бе и изискан поет, който в свободните си часове пишеше разкази в най-елегантна тосканска проза — един майстор на idioma gentile[2] — каза Сетембрини с голяма наслада, като разтапяше родните слова върху езика си и поклащаше глава насам-натам. — По примера на Вергилий се занимаваше с градинката си — продължи той — и каквото кажеше, беше здраво и хубаво. Но топло, топло трябваше да му е в стаичката, иначе трепереше и можеше дори сълзи да пролива от огорчение, че го оставят да мръзне. А сега представете си, инженере, и вие, лейтенанте, колко трябва да страдам аз, който съм син на баща си, в това проклето и варварско селище, където тялото посред лято трепери от студ, а унижаващи впечатления постоянно изтезават душата! Ах, много е тежко! Какви типове ни обкръжават! Придворният съветник, този смахнат дяволски чирак Кроковски — и Сетембрини сякаш, си потроши езика, — Кроковски, този безсрамен изповедник, който ме мрази, защото моето човешко достойнство не ми позволява да се съглася с неговите попски безобразия… А на моята маса… В какво общество съм принуден да се храня? От дясната ми страна седи един пивовар от Хале, Магнус му е името, с мустаци, които приличат на наръч сено. „Оставете ме на мира с вашата литература — казва той. — Какво предлага тя? Красиви характери! За какво ми са тези красиви характери! Аз съм практичен човек, а в живота почти не се срещат красиви характери.“ Това е представата, която той си е изработил за литературата. Красиви характери… о майко божия! Срещу него седи жена му и губи белтъчини, докато все повече и повече затъпява. Отвратителна история…

Без да се бяха разбрали, Йоахим и Ханс Касторп бяха единодушни по тия приказки: намираха ги плачливи и неприятно бунтовни, разбира се, и забавни, дори поучителни в тяхното дръзко и остроумно непокорство. Ханс Касторп добродушно се посмя на „наръча сено“ и „красивите характери“ или по-скоро на комично отчаяния начин, по който Сетембрини говореше за това. После каза:

— Боже мой, да, обществото е малко смесено в такова заведение. Човек не може да си избира сътрапезниците, а и докъде би се стигнало по този път. И на нашата маса има една дама… госпожа Щьор, мисля, че я познавате? Убийствено проста, може да се каже, а понякога човек не знае накъде да погледне, като се разбръщолеви. А при това много се оплаква от температурата си и че е толкова отпусната, сигурно нейният случай съвсем не е лек. Толкова особено е това — болест и глупост, — не зная дали правилно се изразявам, но едно съвсем странно чувство ме обзема, когато насреща си имам човек глупав, че и болен на туй отгоре, такова съчетание е сигурно най-печалното нещо на света. Човек не знае как да се отнесе към нея, защото към болния трябва да се проявява сериозност и внимание, нали болестта е до известна степен нещо достойно за уважение, ако мога така да се изразя. Но когато тук се намесва постоянно и глупостта със своите „фомулус“, „козмически салон“ и други бисери, човек наистина вече не знае да плаче ли, или да се смее, това е една дилема за човешките чувства, толкова печална, че не мога да я изразя с думи. Смятам, че не отива, не отговаря, не сме свикнали да си представяме заедно едното и другото. Мислим си, че глупавият човек трябва да е здрав и прост и че болестта трябва да направи човека по-фин, по-умен и по-особен. Така обикновено мислят хората. Да не би пък не? Аз май че приказвам повече, отколкото мога да докажа — завърши той. — Това само защото случайно става дума… — И той замълча объркан.

И Йоахим бе малко смутен, а Сетембрини мълчеше с повдигнати вежди, като си даваше вид, че от учтивост чака края на изказването. В действителност той имаше за цел да остави Ханс Касторп напълно да се оплете, преди да отговори.

— По дяволите, инженере, вие проявявате философски дарби, каквито никак не предполагах, че имате. Според вашата теория би трябвало да бъдете по-малко здрав, отколкото си давате вид, тъй като очевидно притежавате интелект. Позволете ми обаче да забележа, че не мога да следвам вашите изводи, че дори ги отричам, заемайки една явно враждебна позиция спрямо тях. Аз, както ме гледате, съм малко нетолерантен за духовни неща и предпочитам да ме обвинят в педантизъм, отколкото да оставя необорени становища, които заслужават да бъдат оборени както например вашето…

— Но, господин Сетембрини…

— Позволете ми… Знам какво искате да кажете. Искате да кажете, че не сте смятали всичко за толкова сериозно, че застъпеното от вас становище не е непременно лично ваше, а е взето на приумица измежду възможните, висящи във въздуха гледища, за да опитате безотговорно какво ще излезе от него. Туй отговаря на вашата възраст, която може да не държи на мъжка решителност и засега провежда опити с различни становища. Placet experiri[3] — каза той, като произнесе меко, по италиански латинската буква „с“ като „ч“. — Добро изречение. Стреснат съм само от факта, че вашият експеримент се движи тъкмо в тази посока. Съмнявам се, че това е случайно. Боя се, че имаме налице наклонност, която по своя характер заплашва да се утвърди, ако не се пресече. Затова се чувствам задължен да ви коригирам. Вие казахте, че болест, съпроводена от глупост, е най-печалното нещо на света. Мога да се съглася с вас. И аз предпочитам остроумен болник пред охтичав глупец. Но моето възражение почва тогава, когато разглеждате болестта, съчетана с глупостта, като стилна грешка, като заблуда на природния вкус, като дилема за човешките чувства, както благоволихте да се изразите. Когато смятате болестта за нещо толкова изискано и — как казахте? — за нещо достойно за уважение, което чисто и просто не отговаря на глупостта. Така се изразихте, нали? Аз обаче казвам: не! Болестта съвсем не е изискано нещо, не е нещо достойно за уважение — това становище само по себе си е болест или ще докара болест. Може би най-сигурно ще събудя у вас отвращение към него, ако ви кажа, че то е старо и грозно. То води началото си от ония времена на суеверия и разкаяние, когато идеята за човешкото бе окарикатурена и принизена, времена неспокойни, когато хармонията и доброто здраве са се смятали за съмнителни и дяволски неща, докато недъгавостта се е равняла на пропуск за царството небесно. Разумът и просвещението обаче прогониха тези сенки, които гнетяха човешката душа — не напълно, те и днес се борят с тях; тази борба се нарича труд, господине, земен труд, труд за земята, за честта и интересите на човечеството; тези сили, ежедневно калявани в борбата, ще освободят човека напълно и ще го поведат по пътя на прогреса и цивилизацията към една все по-ярка, по-блага и по-чиста светлина.

„Гръм и мълния — мислеше Ханс Касторп стъписан и засрамен, — каква ария! С какво ли предизвиках това? Между впрочем вижда ми се малко сухичък. А какво току поменава труда? Все за него се залавя, макар че тук по-малко приляга.“ И той каза:

— Много хубаво, господин Сетембрини. Действително заслужаваше си да се чуе това, което разправихте. Човек не би могъл да се изрази по… по-пластично, така поне мисля аз.

— Рецидив — продължи Сетембрини, като вдигна чадъра си над главата на един минувач, — духовен рецидив към гледищата на ония мрачни, мъчителни времена; повярвайте ми, инженере, това е болест, достатъчно изследвана болест, за която в науката има различни имена, едно от езика на естетиката и психологията, друго от езика на политиката — школски термини, които по същество нищо не допринасят и без които можете да минете. Тъй като обаче в духовния живот всичко е във взаимна връзка и едното е следствие на другото, тъй като не бива да подаваме на дявола малкия си пръст, за да не сграбчи цялата ни ръка, а и нас самите… тъй като, от друга страна, един здрав принцип може да роди само здраво нещо, все едно кое е предшестващото, то запомнете, че болестта съвсем не представлява нещо толкова изискано, толкова достопочтено, че да не може да се свърже с глупостта, не, тя е само едно унижение, да, болезнено унижение, което уронва самата идея за човека, което трябва да се щади и лекува в отделните случаи, но не да му се отдава духовна почит, това води до заблуда — запомнете добре, — до оная заблуда, която е началото на всяка духовна безпътица. Тази жена, която споменахте — отказвам се да си припомня името й — госпожа Щьор, значи, благодаря много, — с една дума, тази жалка жена — струва ми се, че нейният случай не е такъв, които да поставя човешките чувства пред дилема, както казахте вие. Болест и бедност — за бога, това е самата мизерия, работата е проста, не остава нищо, освен да се смили човек и да вдигне рамене. Дилемата, господине, трагиката почва там, дето природата е била достатъчно жестока да поломи хармонията на личността или изобщо да направи невъзможна появата й, като е свързала един благороден и жизнеутвърждаващ дух с тяло, негодно за живот. Знаете ли Леопарди, инженере, или вие, лейтенанте? Един нещастен поет от моята страна, един гърбав, болничав човек, първоначално е велика душа, която мизерията на неговото тяло постоянно е унижавала, докато я е принизила до иронията, една душа, чиито вопли разкъсват сърцето на човека. Чуйте това!

И Сетембрини почна да рецитира на италиански, като разтапяше на езика си красивите думи, клатеше главата си насам-натам и навремени затваряше очи, без да го бе грижа за това, че неговите слушатели нито дума не разбираха. Той очевидно искаше сам да се наслади на своята памет и на своето произношение, които да изтъкне и пред младите хора. Накрай той каза:

— Но вие не разбирате, слушате, без да схващате болезнения смисъл. Недъгавият Леопарди, господа, вникнете тук, преди всичко бе лишен от женска любов и това всъщност му отне възможността да се бори против осакатяването на душата си. Блясъкът на славата и добродетелта избледня в очите му, природата му се стори лоша — впрочем тя е лоша, глупава и лоша, тук му давам право — и той загуби вяра, страшно е да се каже, загуби вяра в науката и прогреса! Ето ви трагика, инженере, ето ви „дилема за човешките чувства“, а не при оная ваша там жена, отказвам се да насилвам паметта си за името й… Не ми говорете за „одухотворяване“, което се явява в резултат на болестта, за бога, недейте! Душа без тяло е нещо толкова нечовешко и ужасно, както тяло без душа, впрочем първото е рядко изключение, а второто е правило. По правило тялото е, което заглушава всичко останало, което притегля към себе си всичко важно, целия живот и по най-отвратителен начин се еманципира. Човек, който живее като болен, е само тяло, това е противочовешко и унизително, той в най-честите случаи не е нещо по-добро от един труп…

— Странно — каза изведнъж Йоахим, като се наведе напред да изгледа братовчед си, който вървеше от другата страна на Сетембрини. — Та и ти каза нещо подобно оня ден.

— Така ли? — каза Ханс Касторп. — Да, може наистина нещо подобно да ми е минало през ума.

Сетембрини помълча няколко крачки. После каза:

— Толкова по-добре, господа. Толкова по-добре, ако е така. Далеч бях от намерението да ви излагам някаква оригинална философия, това не е моя работа. Ако нашият инженер от своя страна е споменал нещо подобно, това само потвърждава предположението ми, че той упражнява ума си, че като даровит младеж засега само изпитва различните възможни становища. Даровитият млад човек не е някакъв неизписан лист хартия, той е по-скоро лист, върху който със симпатично мастило е написано вече всичко — и доброто, и лошото, — и задачата на възпитателя е да прояви доброто, като чрез съответно въздействие изличи завинаги погрешното, което иска да изпъкне. Покупки ли сте правили, господа? — попита той с променен, лек тон.

— Не, нищо специално — каза Ханс Касторп, — тоест…

— Взехме две одеяла за братовчед ми — отвърна Йоахим безразлично.

— За лежане… При тоя кучешки студ… Нали трябвало тия две-три седмици и аз да лежа — каза Ханс Касторп, като се засмя и погледна в земята.

— Аха, одеяла, лечение чрез лежане — каза Сетембрини. — Тъй, тъй, тъй. Виж ти, виж ти, виж ти. Ами че да: placet experiri! — повтори той с италиански изговор и се сбогува, защото бяха стигнали в санаториума; куцият портиер ги поздрави, а Сетембрини направо от хола отиде в общите салони, за да прочете преди обед вестниците, каза той. Изглежда, че искаше да се измъкне от второто лежане.

— Да те пази бог! — каза Ханс Касторп, когато влезе с Йоахим в асансьора. — Истински педагог, нали сам каза по-рано, че имал такава жилка. Трябва ужасно да внимава човек да не каже някоя приказка в повече, иначе почват подробните поучения. Но заслужава да се чуе как само говори, всяка дума изскача из устата му — закръглена и апетитна, — мисля си все за пресни хлебчета, когато го слушам.

Йоахим се засмя.

— Това по-добре не му казвай. Смятам, че ще бъде разочарован, ако узнае, че мислиш за хлебчета, когато те поучава.

— Така ли мислиш? Не е много сигурно. Аз все имам впечатлението, че не му е толкова до поучаването, или може би то е чак на второ място, колкото до самото приказване; как само си играе с думите и ги търкаля… еластични като гумени топки, при което съвсем не му е неприятно, че му обръщат внимание. Пивоварят Магнус сигурно е малко глупав със своите „красиви характери“, но Сетембрини пък трябваше да каже какво всъщност е важното в литературата. Не исках да попитам, за да не покажа слабо място, та аз и не разбирам повече от литература, нито пък съм виждал някога литератор. Но щом красивите характери не играят роля, очевидно красивите думи са важни, това е моето впечатление от досега ми със Сетембрини. Какви думи употребява! Съвсем без да се стеснява, говори за „добродетел“, моля ти се! Цял живот не съм произнасял тази дума, а и в училище казвахме винаги „храброст“, когато в учебника пишеше „virtus“. Трябва да ти кажа, че нещо се сви в мене. А и ме нервира, когато ругае студа, Беренс и госпожа Магнус, задето губела белтъчини — с една дума, всичко ругае. Той е опозиционер, това веднага ми стана ясно. Не мога да си го представя иначе освен като човек, запретнал се да сече всичко, което съществува, а в такъв човек винаги има нещо изпуснато.

— Така си говориш — каза Йоахим отмерено. — Но в него има и нещо гордо, което не говори за изпуснат човек, напротив, той държи на себе си и на хората изобщо и това ми харесва у него, според мен в това има нещо порядъчно.

— Тук си прав — каза Ханс Касторп. — У него има дори нещо строго, с него човек често бива неспокоен, защото се чувства, да речем, контролиран, но не в лошия смисъл на думата. Ще повярваш ли, но аз имах чувството, че той не одобри, дето съм си купил одеяла за лежане, че имаше нещо против, че искаше нещо да разкритикува…

— Не — каза Йоахим учудено сдържан. — Отде накъде. Не мога да си представя такова нещо. — И той тикна термометъра в устата си, взе си пъртушините и отиде да лежи, а Ханс Касторп веднага почна да се мие и преоблича за обяда — дотогава нямаше дори и час време.

[1] Начетен човек (итал.). ↑

[2] Литературен език (итал.). ↑

[3] Приятно е да се правят опити (лат.). ↑

Разсъждение върху чувството за време

Когато отново се качиха горе след яденето, пакетът с одеялата вече лежеше на един стол в стаята на Ханс Касторп и той него ден за първи път си послужи с тях — опитният Йоахим го научи на изкуството да се опакова, тъй както всички тук горе правеха и както всеки новак трябваше да се научи. Разстлаха одеялата, първо едното и после другото, върху лежащия стол, така че голяма част от долния край остана върху пода. После Ханс Касторп легна и почна да се завива с вътрешното одеяло: първо по дължина до под мишниците, после отдолу върху краката, при което седнал трябваше да се наведе и да хване подгънатия долен край от едната и другата страна, да го прегъне внимателно одве и да го изтегли по дължина нагоре, за да се постигне възможната гладкост и равномерност. После по същия начин трябваше да постъпи с външното одеяло — тук манипулацията бе малко по-трудна и Ханс Касторп като начинаещ невежа доста пъшка, докато се навеждаше и пак изправяше, за да се упражни в хватките, на които го учеха. Само няколко стари кримки, каза Йоахим, можели с три сигурни движения да се омотаят едновременно в двете одеяла, но това било рядко и завидно изкуство, за което трябвало не само дългогодишен опит, но и вродена способност. При последните думи Ханс Касторп се разсмя и се отпусна назад, защото го бе заболял гърбът, а Йоахим, който не разбра веднага какво смешно има тук, несигурно го погледна, но после също се разсмя.

— Така — каза той, когато Ханс Касторп вече лежеше на стола, опакован като валяк, отпуснал тила си върху меката ролка за главата и изморен от цялата тази гимнастика, — и двадесет градуса студ да има, пак нищо не може да ти се случи. — И после отиде зад стъклената преградка, за да се опакова и той.

Това за двадесетте градуса се видя много съмнително на Ханс Касторп, защото положително му бе студено, многократно го побиваха тръпки, докато гледаше през дървените сводове ръменето на ситния дъжд вънка, който всеки момент можеше отново да се обърне на сняг. Между впрочем колко чудно, че въпреки тая влага бузите му пламтяха в сух огън, сякаш седеше в претоплена стая. А и се чувстваше жалък, изтощен от упражненията с одеялата — книгата „Ocean steamships“ действително му трепереше в ръцете, щом я вдигнеше пред очите си. Явно, не бе съвсем здрав — крайно анемичен, както бе казал придворният съветник Беренс, затова и така зъзнеше. Но неприятните усещания се притъпяваха от голямото удобство на положението му, от свойствата на лежащия стол, който трудно можеха да се анализират и бяха почти тайнствени, тия свойства Ханс Касторп още при първия опит бе одобрил напълно и те сега отново така щастливо се проявяваха. Дали бе от дебелината на дюшечето, дали от правилния наклон на облегалото, дали от височината и ширината на подпорните за ръцете или може би само от целесъобразната направа на ролката за главата, но едва ли имаше нещо по-хуманно устроено за почивката на уморени крайници от този превъзходен стол за лежане. И сърцето на Ханс Касторп се изпълни със задоволство от това, че му предстояха два празни и сигурно заградени часа, тези осветени от правилника часове на главната почивка, която той напълно одобряваше, макар че беше тук горе само като гостенин. Защото той беше търпелив по природа, дълго можеше да прекарва, без да се занимава с нещо, и обичаше, както си спомняме, свободното време, което увличащата дейност не хвърля в забвение, не разкъсва и не пропъжда. В четири часа следваше следобедният чай с кейкове и сладка; после малко раздвижване навън; след това пак почивка в лежащия стол; в седем часа вечерята; тя като всяко друго слизане в трапезарията бе придружена от известно напрежение и някои забележителности, които човек очакваше с удоволствие, накрай един-два погледа в стереоскопичната кутия, в калейдоскопа и в кинематографичния барабан… Ханс Касторп бе научил наизуст дневната програма, ако и да би било прекалено да се твърди, че, както има една дума, се бе „вживял“ в нея.

Всъщност има нещо особено в това вживяване на чуждо място, в това — нека и така да бъде — мъчително приспособяване и привикване, което човек си налага почти заради самото него, и то с твърдото намерение веднага или скоро след това пак да отвикне и да се върне към предишното си състояние. Такива прекъсвания се включват като интермедии в общия поток на живота с цел за „съвземане“, тоест за обновление и коренна промяна на организма, който е застрашен от изнежване, отпускане и затъпяване поради еднообразния начин на живот. На какво обаче се дължи това отпускане и затъпяване при прекалено дълго неотменяемо еднообразие? Дължи се не толкова на физическа и психическа умора и изхабяване от изискванията на живота (защото тук като лекарство би била достатъчна една обикновена почивка), касае се по-скоро до нещо психическо, до преживяването на времето, което при непрекъсната равномерност е застрашено чисто и просто да се загуби; това преживяване е толкова близко и тясно свързано с чувството за живот, че едното не може да бъде омаломощено, без другото да претърпи едно плачевно накърняване. За същината на скуката има голям брой погрешни представи. Обикновено смятат, че при интересно и ново съдържание времето „отлита“, тоест съкратява се, докато еднообразието и пустотата затрудняват и възпират хода му. Това не отговаря безусловно на истината. Вярно, пустотата и еднообразието могат да разтеглят и направят „скучни“ едни моменти или един час, но те скъсяват и дори унищожават големите и най-големите маси време. В замяна на това едно богато и интересно съдържание може да скъси и да окрили часа и дори деня, но когато времето е повече, то получава широта, тежест и солидност, така че пълните със събития години по-бавно минават от бедните, пусти и леки години, които вятърът издухва и разнася. Това, което наричаме скука, всъщност е по-скоро едно болезнено неусетно минаване на времето вследствие на еднообразието: големите периоди от време се смаляват по начин, който може да ужаси сърцето; ако един ден е като другия, то всичките дни са еднакви и при пълно еднообразие и най-дългият живот ще бъде преживян като съвсем кратък и незабелязано ще отлети. Навикът е приспиване или поне отслабване на чувството за време и ако младите години се преживеят по-бавно, а по-късният живот протича и отминава все по-бързо, това се дължи също на навика. Ние добре знаем, че включването на нови и различни навици в единственото средство да поддържаме живота си, да опресняваме чувството си за време, да постигнем подмладяване, укрепване, забавяне на чувството ни за време, а с това и да подновим чувството си за живот. Такава е целта на промяната на мястото и въздуха, на отиването на бани, на възобновяващата почивка, която ни дава промяната и приключението. Първите дни на някое ново място имат младежки, това ще рече, крепък и широк вървеж — те са между шест и осем. После, когато човек вземе да „привиква“, почва да се забелязва и постепенното скъсяване: който държи на живота или по-точно казано, който иска да се хване за живота, с ужас ще забележи как дните олекват и почват да отлитат; а последната седмица, ако, да речем, са били четири, се отличава със страхотна бързина и лекота. Освежаването на чувството за време естествено е налице и след включването отново в обикновения живот: първите дни в къщи се преживяват, след промяната, пак като нови, широки и младежки, но те са само няколко — човек по-лесно отново привиква към старото, отколкото отвиква от него; ако чувството за време е вече притъпено от възрастта или поради слаба жизненост никога не е било силно развито, то много бързо отново заглъхва; след двадесет и четири часа човек като че ли не е отсъствал и цялото пътуване му е само един нощен сън.

Тези забележки вмъкваме тук само затова, защото младият Ханс Касторп имаше нещо подобно на ум, когато след няколко дни каза на братовчед си (и го погледна със зачервени очи):

— Странно, наистина странно как времето на чуждо място отначало ти се струва дълго. Тоест… Естествено и дума не може да става, че скучая, напротив, мога да кажа, че чудесно се забавлявам. Но като се огледам, значи, ретроспективно, разбери ме правилно, струва ми се, че кой знае колко време вече съм тук горе, цяла вечност ми се вижда да е изтекла от момента, когато дойдох и не разбрах веднага, че съм пристигнал, а ти ми рече „хайде слизай“, помниш ли? То няма нищо общо с измерване или изобщо с разума, въпрос е само на чувство. Естествено глупаво би било да кажа: „Мисля, че вече от два месеца съм тук“ — това би било безсмислица. Мога всъщност само да кажа „много отдавна“.

— Да — отвърна Йоахим с термометър в уста, — и аз го усетих, мога до известна степен да се равнявам по тебе, откак си тука. — И Ханс Касторп се засмя, защото Йоахим бе казал това съвсем простичко, без обяснения.

Той прави опит да говори по френски

Не, той в никой случай не бе още свикнал; той нито се бе запознал с всичките особености на тукашния живот — нещо, което бе невъзможно да направи за толкова малко дни и, както си казваше (а и на Йоахим бе казал), за съжаление дори и за три седмици не би могъл да стори, нито пък организмът му бе успял да се приспособи към толкова особените атмосферни условия при „ония тук горе“. Това приспособяване му бе трудно, извънредно трудно и, както му се струваше, изобщо не искаше да напредне дори с една крачка.

Нормалният ден бе ясно разпределен и грижливо организиран, човек бърже влизаше в крак и добиваше рутина, когато се включеше в неговия механизъм. Но в рамките на седмицата или на по-големи периоди от време той подлежеше на известни редовни промени, които постепенно излизаха наяве — едната за пръв път, след като другата вече се повтаряше; а и що се отнася до ежедневната поява на неща и лица, Ханс Касторп имаше на всяка крачка какво да научи, да вникне по-дълбоко в повърхностно видяното и да откликне на новото с младежка възприемчивост.

Ония тумбести съдове с дългите гърла например, които стояха пред някои врати по коридорите и които му бяха направили впечатление още на първата вечер от пристигането му, съдържаха кислород — така му бе обяснил Йоахим в отговор на неговия въпрос. В тях имаше чист кислород, по шест франка бутилката, и живителният газ се подаваше на умиращите за последно ободряване и съвземане на силите — те го смъркаха през един маркуч. Защото зад вратите, пред които стояха такива балони, лежаха умиращи, или „moribundi“, както се изрази придворният съветник Беренс веднъж, когато Ханс Касторп го бе срещнал на първия етаж — той доплава с бяла престилка и посинели бузи по коридора и после двамата се качиха заедно по стълбището.

— Е, безучастни зрителю! — каза Беренс. — Какво правите, намираме ли милост пред вашите изпитателни погледи? Голяма чест за нас, голяма чест. Да, нашият летен сезон съвсем не е загубен, бива си го. Доста ми струваше, докато го изтикам на по-преден план. Но жалко, че не искате да изкарате зимата при нас, чух, че мислите да останете само осем седмици. А, три ли? Ами че това е съвсем кратко посещение, на крак, то не заслужава да си снема човек палтото; е, както обичате. Но жалко все пак, дето няма да останете за зимата, защото де що има хиг-лиф — той нарочно произнесе така, — международният хиг-лиф се събира долу в курорта, би трябвало да го видите, направете нещо за общата си култура. Ще се пукнете от смях, като гледате как скачат със ските. Ами дамите, боже господи, дамите! Пъстри като райски птици и страшно галантни… Но аз трябва да ида при моя moribundus — прекъсна се той, — тук, номер двайсет и седем. Знаете, последен период. „Излиза през средата“. Пет дузини оксиженови бутилки е изгълтал вчера и днес, истински гуляйджия. Но до обед сигурно ще иде ad penates.[4] Е, драги Ройтер — каза той, влизайки, — да бяхме строшили още на една гърлото, а?…

Неговите думи заглъхнаха зад вратата, която затвори след себе си. Но Ханс Касторп можа за момент да види в дъното на стаята възглавница и върху нея восъчния профил на млад мъж, с рядка брадичка, който бавно бе извъртял към вратата своите много големи очни ябълки.

Това бе първият moribundus, когото Ханс Касторп виждаше през живота си, защото и родителите му, и дядо му бяха умрели един вид зад гърба му. С какво достойнство лежеше върху възглавницата главата на младия мъж с издадената напред брадичка! Колко многозначителен бе погледът на неговите разширени очи, когато бавно ги бе извъртял към вратата! Все още увлечен от мимолетната картина, Ханс Касторп неволно се опита да погледне и той с такива разширени, многозначителни и бавни очи; той вървеше към стълбището и с този поглед изгледа една дама, която бе излязла от някаква врата зад него и го бе настигнала на площадката. Той не откри веднага, че това бе мадам Шоша. Тя леко се усмихна на погледа му, поправи с ръка плитката на тила си и слезе пред него по стълбището — безшумна, гъвкава и с малко издадена напред глава.

През първите дни той почти не сключи познанства, нито пък по-късно. Дневният режим не бе благоприятен за това; пък и Ханс Касторп си бе сдържана натура, освен това се чувстваше тук горе като гост и „безучастен зрител“, както бе казал придворният съветник Беренс, и се задоволяваше главно с разговорите и компанията на Йоахим. Но медицинската сестра си извърташе врата към тях по коридора дотогава, докато Йоахим, който по-рано й бе оказал внимание с няколко кратки разговора, запозна братовчед си с нея. Втъкнала лентата на пенснето зад ухото си, тя говореше не само превзето, но и направо измъчено, при по-близко наблюдение човек оставаше с впечатлението, че разумът й е пострадал от изтезанията на скуката. Много трудно бе да се отърват от нея, тъй като тя проявяваше болезнен страх от прекъсването на разговора и щом младите хора понечеха да си тръгнат, тя се вкопчваше о тях с припрени думи и погледи, с една отчаяна усмивка, така че те се смиляваха и оставаха. Тя надълго и нашироко заразправя за баща си, който бил юрист, и за братовчед си, който бил лекар — очевидно за да се постави в по-благоприятна светлина и да изтъкне, че произхожда от образованите кръгове на обществото. Що се отнасяло до нейния пациент там, зад вратата, той бил син на един фабрикант на кукли от Кобург, казвал се Ротбайн и напоследък болестта го ударила в червата. Тежко било за всички, както господата можели да си представят, когато човек произхожда от семейство на висшисти и имал чувствителността на по-висшите класи, по-тежко приемал нещата. А и не можел да обърне току-така гръб на всичко… Неотдавна, ще повярват ли господата, излязла за малко, само да си купи прах за зъби, и като се върнала, заварила болния да седи в леглото пред чаша гъста, черна бира, един салам, груб черен хляб и краставица. Всички тия домашни лакомства му изпратили неговите близки — за усилване. Естествено, че на другия ден бил ни жив, ни умрял. Само ускорявал края си. Това щяло да бъде спасение за него, не обаче и за нея — сестра Берта било името й, всъщност Алфреда Шилдкнехт, — тъй като тя щяла да иде при друг болен в повече или по-малко напреднал период, тук или в друг санаториум, тая перспектива се откривала пред нея, единствено тая.

Да, каза Ханс Касторп, професията й била действително трудна, но затова пък задоволяваща, така поне си мислел.

Сигурно, отвърна тя, задоволяваща, да, но много трудна.

Е, много здраве на господин Ротбайн. И братовчедите понечиха да си тръгнат.

Но тя така се бе вкопчила с думи и погледи в тях, така жално бе да я гледат как се напряга да ги задържи малко повече време, че би било жестоко, ако не останеха още малко.

— Той спи — каза тя. — Не му трябвам. Затова излязох за някоя и друга минутка на коридора…

И тя почна да се оплаква от придворния съветник Беренс и от тона, с който се отнасял към нея и който бил прекалено непринуден, като се имал пред вид произходът й. Тя далече предпочиташе д-р Кроковски — него нарече човек с душа. После пак се спря на баща си и братовчед си. Мозъкът й нищо друго не раждаше. Напразно се бореше да задържи братовчедите, тя дори ги атакува изведнъж с повишен глас и почти щеше да извика, когато си тръгнаха, но те най-сетне се откопчиха от нея и отминаха. Но сестрата се наведе напред и за някое и друго време впи поглед в тях, сякаш искаше да ги притегли с очите си. После от гърдите й се изтръгна въздишка и тя се прибра в стаята на пациента си.

През тия дни Ханс Касторп се запозна само с чернобледата дама, онази мексиканка, която бе видял в парка и която наричаха „tous-les-deux“. Случи се действително така, че и той чу от устата й унилата формула, но тъй като беше подготвен, той се държа добре и можеше после да бъде доволен от себе си. Братовчедите я срещнаха пред главния портал, когато и излизаха на задължителната разходка след първата закуска. Тя се разхождаше там с подсечени колене и дълги, безпокойни и безцелни крачки, завита с черен кашмирски шал; нейното застаряло лице с голямата огорчена уста се открояваше матово бледо под черното було, което покриваше осеяната със сребърни нишки коса и бе вързано под брадата. Йоахим, както обикновено без шапка, я поздрави с поклон и тя бавно поблагодари, а докато го гледаше, напречните бръчки на ниското й чело се задълбочиха. Тя се спря, защото бе забелязала едно ново лице, и почака да се приближат младите хора, като леко кимна с глава; тя очевидно смяташе за необходимо да чуе дали новодошлият знае за нейната съдба и какво мисли за това. Йоахим представи братовчед си. Тя подаде на госта ръката си изпод мантията — една украсена с пръстени суха, жълтеникава ръка с изпъкнали вени — и продължи да го гледа, кимайки с глава. После каза:

— Tous les de, monsieur. Tous lesde, vous savez…[5]

— Je le sais, madame[6] — отвърна приглушено Ханс Касторп. — Et je le regrette beaucoup.[7]

Отпуснатите торбички под нейните тъмни като черен янтар очи бяха големи и тежки — такива той не бе виждал досега у никого. Около нея се носеше слабо, повехнало ухание. Сърцето му се изпълни с кротост и сериозност.

— Merci — каза тя със звънък изговор, който странно хармонираше с нейната сломеност, а единият ъгъл на голямата й уста увисна трагично надолу. После прибра ръката си под наметката, наведе глава и продължи да се разхожда. Когато я отминаха, Ханс Касторп каза:

— Виждаш, че не ми беше трудно, много добре се справих с нея. Смятам, че изобщо се справям лесно с такива хора, по природа умея да се разправям с тях — не мислиш ли и ти така? Смятам даже, че изобщо по-лесно се разбирам с печални хора, отколкото с весели. Бог знае на какво се дължи това, може би защото съм сирак и толкова рано загубих родителите си, но когато хората са сериозни и печални, когато се намеси смъртта, не изпитвам угнетение и смущение, а се чувствам в стихията си, всеки случай по-добре, отколкото да имаме работа с юначаги, това по-малко ми приляга. Неотдавна си мислех: колко е глупаво, дето тукашните дами се ужасяват толкова много от смъртта и всичко свързано с нея, та става нужда да ги щадят и да донасят последното причастие, когато са на храна. Не, тфу, това е нелепо. Не обичаш ли да гледаш ковчези? Аз понякога обичам. Намирам, че ковчегът е хубава мебел дори когато е празен, но ако някой лежи вътре, той добива в моите очи нещо наистина тържествено. В погребенията има нещо назидателно, случвало ми се е да мисля, че е по-добре да иде човек на погребение, отколкото на черква, ако иска да възвиси душата си. Хората са облечени в празнични черни дрехи, стоят със свалени шапки и гледат ковчега; настроени са сериозно и молитвено и никой не смее да разказва плоски вицове, както обикновено става в живота. Много обичам, когато хората се настроят малко молитвено. Понякога съм се питал дали не трябваше да стана пастор, в известно отношение, смятам, това не би ми прилягало зле… Дано не съм сбъркал нещо с френския, дето говорих, а?

— Не — каза Йоахим. — Je le regrette beaucoup си беше съвсем правилно.

[4] Тук: при своите праотци (лат.). ↑

[5] И двамата, господине. Й двамата, знаете ли… (фр.). ↑

[6] Знам, госпожо (фр.). ↑

[7] И много съжалявам (фр.). ↑

Политически неблагонадеждна

Настъпиха и редовни промени в нормалния ден: най-напред една неделя — и то неделя с музика на терасата, каквато имаше всеки две седмици, за да се маркира четиринадесетдневката, през чиято втора половина Ханс Касторп бе дошъл тук. Той бе пристигнал във вторник и вече му беше петият ден — истински пролетен ден след онова необикновено разваляне на времето и възвръщане на зимата, ден ефирен и свеж, с чисти облаци на светлосиньото небе и умерен слънчев зрак над долината и склоновете, които отново бяха потънали в лятна зеленина, защото на падналия сняг бе съдено бързо да се разтопи.

Явно беше, че всеки се стараеше да почете и отличи неделята; администрация и гости взаимно си помагаха в този стремеж. Още на сутрешния чай поднесоха специален сладкиш, на всяко място имаше по една вазичка с по няколко цветя, диви планински карамфили и дори алпийски рози, които господата затъкваха на бутониерата си (прокурорът Параван от Дортмунд дори бе облякъл червен жакет с жилетка на капчици); дамските тоалети носеха отпечатъка на празнична ефирност — госпожа Шоша се появи с един свободно падащ дантелен пеньоар с широки ръкави и докато стъклената врата се затръшваше, тя премина във фронт и се представи на залата в своя пълен чар, след което с гъвкави крачки се отправи към мястото си; пеньоарът й седеше толкова добре, че възхити съседката на Ханс Касторп учителката от Кьонигсберг; дори и двойката варвари от „лошата руска маса“ се бе съобразила с господния празник: мъжът бе сменил коженото яке с някакъв къс жакет и кечените обувки с кожени, тя, разбира се, и днес носеше своята нечиста боа от пера, под нея обаче имаше зелена копринена блуза с жабо… Ханс Касторп смръщи вежди, когато видя двамата, и промени цвета си, към което тук поразително често клонеше.

Веднага след втората закуска музиката почна да свири на терасата; свирачи на всякакви медни и дървени духови инструменти бяха насядали там и свиреха ту бързо, ту провлечено почти до обяд. През време на концерта почивката не бе строго задължителна. Вярно, че някои се наслаждаваха на музиката от балконите си, а и в градинската тераса три-четири лежащи стола бяха заети, но по-голямата част от гостите седеше около малките бели маси в покритата галерия, докато лекомисленият свят, който смяташе за много достолепно да седи на столове, се бе разположил върху стъпалата на стълбището, което водеше към парка; там се отдаваха на веселие по-младите болни от двата пола, повечето от които Ханс Касторп знаеше по име или по външен вид. Към тях принадлежеше Хермине Клефелд, а също и господин Албин, който бе пуснал в обиколка една голяма кутия на цветчета, пълна с шоколад, и канеше всички да ядат, докато сам той пушеше с бащински израз цигари със златен мундщук; освен това дебелобърнестият младеж от дружество „Половин дроб“, госпожица Леви, тъничка, с цвят на слонова кост, каквато си беше винаги, един пепеляворус млад мъж, който се казваше Расмусен и държеше ръцете си с отпуснати китки като перки пред гърдите си, госпожа Заломон от Амстердам, една жена с богати форми, облечена в червено, която също се бе присъединила към младежта; зад нея седеше, прегърнал с ръце острите си колене, дългият човек с оредялата коса, който бе свирил парчето от „Сън в лятна нощ“ и сега не откъсваше мрачния си поглед от нейния мургав тил; една червенокоса госпожица от Гърция, друга от неизвестен произход с лице на тапир, лакомият момък с дебелите стъкла на очилата, друг петнайсет или шестнайсетгодишен момък, който си бе прищвъкнал монокъл на окото и при покашлюване си закриваше устата с дългия, подобен на лъжичка за сол нокът на малкия си пръст — очевидно магаре и половина; имаше и други.

Този момък с нокътя, разказа тихо Йоахим, бил съвсем малко болен, когато дошъл — нямал температура и баща му, който бил лекар, го бил изпратил само от предпазливост тук горе; по преценката на придворния съветник той трябвало да престои само три месеца. Сега, след три месеца, дигал 37,8 до 39 и бил на общо основание болен. Но и живеел съвсем неразумно, заслужавал да го наплескат.

Братовчедите бяха седнали на отделна маса малко настрана от другите, тъй като Ханс Касторп си бе донесъл черната бира от закуската и пушеше пура, която от време на време малко му се услаждаше. Замаян от бирата и музиката, която както винаги го караше да отвори уста и понаклони глава, той наблюдаваше със зачервени очи безгрижния курортен живот наоколо си; съзнанието, че всичките тези хора страдат от трудно удържима вътрешна разруха, че повечето от тях имат лека температура, ни най-малко не го безпокоеше, а, напротив, придаваше на всичко една повишена забележителност и някаква странна привлекателност… По масите пиеха искряща изкуствена лимонада, а на стълбището едни се снимаха, други си разменяха пощенски марки. Червенокосата госпожица от Гърция рисуваше господин Расмусен върху един блок, но не пожела да му покаже рисунката — смееше се, разкривайки широките си разредени зъби, и се дърпаше насам-натам, така че той дълго време не можа да й изтръгне блока. Хермине Клефелд седеше с полуотворени очи на едно стъпало и удряше в такта на музиката един навит на руло вестник, докато господин Албин закачаше на блузата й китка полски цветя; бърнестият младеж седеше в краката на госпожа Заломон и разговаряше, извъртял врата си към нея, а в това време пианистът с оредялата коса се взираше вторачено в тила й.

Лекарите дойдоха и се смесиха с курортната компания — придворният съветник Беренс в бяла, а д-р Кроковски в черна престилка. Те минаха край редицата масички, при което придворният съветник Беренс пускаше тук-там по някоя непринудена шега, та оставяше след себе си весело раздвижване като водна следа подир кораб; после слязоха при младежта, където женската част се струпа с превземки и коси погледи около д-р Кроковски, докато придворният съветник в чест на неделния ден показа на мъжете номера с връзките за обувки: той постави огромния си крак на едно по-високо стъпало, развърза връзката, по един особен начин я прихвана с едната си ръка и успя, без помощта на другата, с такава сръчност да я върже на фльонга, че всички се учудиха и мнозина напразно опитаха да направят и те същото.

— По-късно на терасата се появи и Сетембрини — той дойде, подпирайки се на бастуна си, откъм трапезарията, и днес облечен, в развласената си дреха и жълтеникавите панталони, огледа се и приближи към масата на братовчедите, каза едно „а, браво!“ и помоли за разрешение да седне при тях.

— Бира, тютюн и музика — каза той. — Ето го и вашето отечество! Виждам, че имате чувство за национално настроение, инженере. Вие сте в стихията си, това ме радва. Позволете ми да взема и аз малко участие в хармонията на вашето състояние.

Ханс Касторп стегна отпуснатото си лице — бе сторил това още когато бе зърнал италианеца. Той каза:

— Закъснели сте за концерта, господин Сетембрини — той скоро ще свърши. Не обичате ли музиката?

— Не по команда — отвърна Сетембрини. — Не по календар. Не я обичам, когато мирише на аптека и се отпуска отгоре по здравословни съображения. Държа малко за свободата си или поне за оня остатък от свобода и човешко достойнство, които съм запазил. На такива забавления се явявам като гост, горе-долу както вие ни гостувате — идвам за четвърт час и пак си отивам. Това ми създава илюзия за независимост… Не казвам, че то е повече от една илюзия, но какво искате, нали така изпитвам известно задоволство! С вашия братовчед е друго. За него това е служба. Нали, лейтенанте, според вас туй принадлежи към службата. О, аз знам, вие владеете изкуството как да запазите в робството гордостта си. Едно смущаващо изкуство. Не всеки в Европа го владее. Музика? Вие ме запитахте дали се признавам за любител на музиката? Е, щом като казвате „любител“ (всъщност Ханс Касторп не си спомняше да е казал такова нещо), думата не е зле избрана, в нея има зрънце изящно лекомислие. Добре, съгласен съм. Да, аз съм любител на музиката — с което не искам да кажа, че особено я ценя — тъй както например ценя и обичам словото, носителя на духа, сечивото, блестящия плуг на напредъка… Музиката… тя е нещо наполовина артикулирано, съмнително, безотговорно, безучастно. Може би ще ми възразите, че тя може да бъде ясна. Но и природата може да бъде ясна, и едно поточе може да бъде ясно, но каква полза от това? Тава не е истинската яснота, това е една мечтателна, неизразителна, една към нищо незадължаваща яснота, яснота без последици, опасна затова, защото изкушава човека да се успокои в нея… Накарайте музиката да вземе образа на великодушието. Добре. Така тя ще възпламени нашите чувства. Но въпросът е да се възпламени разумът! На пръв поглед музиката е самото движение, но аз въпреки това я подозирам в квиетизъм. Нека си кажа правичката: аз храня едно чисто политическо отвращение към музиката.

Тук Ханс Касторп не можа да се въздържи — той се плесна по коляното и извика, че никога в живота си не бил чувал такова нещо.

— И все пак вземете го под внимание! — каза Сетембрини усмихнат. — Музиката е неоценима като последно средство за въодушевяване, като сила, която увлича нагоре и напред, ако намери духа подготвен за нейното въздействие. Но литературата трябва да я е предшествала. Музиката сама не кара света да върви напред. Музиката сама е опасна. За вас лично, инженере, тя е безусловно опасна. Още щом дойдох, познах това по лицето ви.

Ханс Касторп се засмя:

— А, не гледайте лицето ми, господин Сетембрини. Няма да повярвате колко ме измъчва въздухът тук горе при вас. Аклиматизирането излезе по-трудно, отколкото очаквах.

— Боя се, че се мамите.

— Не, как така! Чувствам се дяволски уморен и все горя.

— Аз пък намирам, че трябва да сме благодарни на дирекцията за концертите — каза спокойно Йоахим. — Вие, господин Сетембрини, разглеждате въпроса от по-висша гледна точка, така да се каже, като писател, и тук няма да ви противореча. Но намирам, че трябва да сме благодарни за малкото музика. Аз съвсем не съм особено музикален, а и парчетата, които свирят, не са нещо особено — нито класически, нито модерни, обикновена духова музика. Но все пак са едно приятно разнообразие. Концертът изпълва порядъчно някой и друг час, искам да кажа: той разделя на по-малки части часовете и изпълва всяка една от тях поотделно, така че остава нещо от тях, докато иначе тук пропиляваме по толкова ужасен начин и часове, и дни, и седмици… Вижте, такова едно безпретенциозно концертно парче трае може би седем минути, нали, и те са нещо завършено за себе си, имат начало и край, отделят се от другите и до известна степен са защитени от незабележимото потъване в общото русло. Освен това те самите са многократно разделени от фигурите на парчето, а фигурите — от тактовете, така че винаги става по нещо и всеки миг добива известен смисъл, за който можеш да се хванеш, докато иначе… Не знам дали правилно се…

— Браво! — извика Сетембрини. — Браво, лейтенанте! Вие много добре определяте един безспорно нравствен момент от същината на музиката, а именно че тя придава на времето бодрост, дух и стойност чрез едно своеобразно и пълно с жизненост измерване. Музиката пробужда времето, тя ни пробужда за едно най-чисто наслаждение от времето, тя пробужда… и в тоя смисъл е нравствена. Изкуството е нравствено, ако носи пробуда. Ами ако върши обратното? Ако тя омайва, ако приспива, ако спъва дейността и напредъка? И това може музиката, тя основно познава въздействието на опиатите. Дяволско въздействие, господа! Опиумът е дяволско нещо, защото докарва безразличие, отпуснатост, бездействие, робски застой… Има нещо съмнително в музиката, господа. Аз настоявам, че нейната същина е двулична. Няма да прекаля, ако я обявя за политически неблагонадеждна.

Той продължи да говори по този начин и Ханс Касторп го слушаше, но не можеше да следи напълно мисълта му първо поради своята умора, а после и защото забавленията на веселата младеж долу на стъпалата го отвличаха. Добре ли виждаше какво ставаше там? Госпожицата с тапирското лице бе заета да шие копче на подвръзката на спортния панталон на момъка с монокъла! При това се задъхваше и потеше от астмата си, докато момъкът покашлюваше и закриваше устата си с нокътя, подобен на лъжица за сол. Вярно, те и двамата бяха болни, но въпреки това отношенията между младите хора тук горе бяха странни. Музиката засвири полка…

Хипе

Така неделният ден се открои от другите дни. Освен това следобедът се отличи с разходки, които различни групи от гостите предприеха с коли: няколко коли с двоен впряг бавно изкачиха след чая извития път към главния портал, за да вземат своите клиенти. Главно руси, и то руски дами.

— Русите се разхождат само с кола — каза Йоахим на Ханс Касторп. Те стояха заедно пред портала и са забавляваха да гледат заминаващите. — Ще ги закарат до Клавадел или до езерото, или до долината на Фуела, или до Клостерс, това са горе-долу разходките. Ако искаш, може и ние да поръчаме една кола, докато си тук. Но смятам, че засега доста си зает с аклиматизирането и нямаш нужда от други забавления.

Ханс Касторп се съгласи. Той си бе тикнал една цигара в устата, а ръцете в джобовете на панталона. Така той видя как дребната, весела, стара руска дама се разположи в една кола със своята суха племенница и две други дами; те бяха Маруся и мадам Шоша, която бе облечена в тънък шлифер с колан на гърба, но не носеше шапка. Тя седна до старата в дъното на колата, докато младите момичета заеха предните седалки. И четирите бяха весели, а устата им непрестанно бъбреха на техния си мек, сякаш без кости език. Те се разправяха и се смееха на покривката на колата, под която с трудности се наместиха, и на руските сладкиши, които пралелята бе взела като запас за из пътя в една дървена кутия, тапицирана с вата и книжни дантели, и още отсега предлагаше… Ханс Касторп с участие разпозна сподавения глас на госпожа Шоша. Както всякога, когато тази небрежна жена му се изпречваше пред очите, така и сега се утвърди в съзнанието му приликата, която бе търсил да открие и която му се бе присънила… Но смехът на Маруся, видът на нейните кръгли кафяви очи, които по детски поглеждаха над кърпичката, с която си закриваше устата, и на високите й гърди, които вътрешно съвсем не бяха здрави, му спомни за нещо друго, потресаващо, което неотдавна бе видял, и той погледна Йоахим предпазливо и без да си извръща главата. Не, слава богу, Йоахим нямаше такива петна по лицето, както тогава, а и устните му сега не бяха така печално изкривени. Но той гледаше Маруся с израз на очите, в който нямаше нищо военно, застинал бе в една стойка, която изглеждаше толкова унила и унесена, че можеше да се сметне за подчертано цивилна. Между впрочем той бързо се стегна и стрелна с очи Ханс Касторп, който едва смогна да отмести погледа си от него и да го зарее някъде другаде. При това той усети сърцето си да бие — безпричинно и на своя глава, както си имаше обичай да прави тук.

Останалата част на неделния ден не предложи нищо извънредно освен може би ястията, които не можеха да бъдат сервирани по-богато, но бяха още по-фини от обикновено. (На обед имаше едно шофроа от пиле, гарнирано с раци и сцепени наполовина череши; към сладоледа дадоха сладкиши и кошнички, които бяха изплетени от захарни нишки, а после и пресни ананаси.) Вечерта, след като бе изпил бирата си, Ханс Касторп се почувства още по-изтощен, по-измръзнал и крайниците му тежаха повече от през досегашните дни; той още към девет часа каза лека нощ на братовчед си, бърже се зави презглава с пуховицата и заспа като пребит.

Но и следният ден, първият понеделник, който гостенинът преживя тук горе, донесе една нова, редовно повтаряща се промяна в дневната програма — една от лекциите, които д-р Кроковски през седмица изнасяше в трапезарията пред цялата пълновръстна, говореща немски и нетръгнала да умира клиентела на „Бергхоф“. Касаеше се, както Ханс Касторп разбра от братовчед си, до една поредица от свързани помежду си лекции, до един популярно-научен курс под общата тема „Любовта като болестнотворна сила“. Това назидателно забавление почваше след втората закуска и както Йоахим каза, не бе допустимо или поне много лошо впечатление правеше, ако човек се изключеше от него — затова и държането на Сетембрини се смяташе за удивителна дързост; той, който говореше немски по-добре от всички, не само не посещаваше лекциите, но и неспирно се изказваше най-пренебрежително за тях. Колкото до Ханс Касторп, той преди всичко от учтивост, но и поради нескрито любопитство веднага бе решил, че ще отиде. Преди това обаче той предприе нещо съвсем неправилно и погрешно: хрумна му да направи на своя глава една дълга разходка, която му подейства по-зле, отколкото можеше да предполага.

— Слушай сега! — бяха първите му думи, когато Йоахим влезе в стаята му сутринта. — Виждам, че така не може да продължава. Дотегна ми тоя хоризонтален начин на живот, кръвта ми застина от него. Твоята работа естествено е друга, ти си пациент, тебе не искам да изкушавам. Но аз смятам веднага след закуската да предприема една истинска разходка, ако нямаш нещо против, ей така, няколко часа напосоки по света. Ще ти взема нещо за закуска в джоба, така ще съм по-независим. Ще видим дали няма да бъда съвсем друг човек, когато се прибера.

— Хубаво! — каза Йоахим, тъй като видя, че насреща си има сериозно желание и намерение. — Но ще те посъветвам да не прекаляваш. Тук не е като у нас. И после, върни се точно навреме за лекцията.

В действителност имаше и други причини за намерението на Ханс Касторп освен физическите. Струваше му се, че пламналата му глава, лошият вкус, който имаше почти винаги в устата си, и самоволното сърцебиене се дължаха не толкова на трудностите на аклиматизацията, колкото на такива неща като проявите на съседната му руска двойка, приказките на масата на болната и глупава госпожа Щьор, меката кашлица на ездача, която весден чуваше по коридорите, изказванията на господин Албин, впечатленията, които бе добил от държането на болните младежи, израза върху лицето на Йоахим, когато гледаше Маруся, и други подобни наблюдения. Той смяташе, че ще бъде добре, ако се измъкне от сферата на влияние на „Бергхоф“, ако подиша дълбоко навън и здравата се поразмърда, та когато вечер е уморен, поне да знае защо. И така той предприемчиво се раздели с Йоахим, който тръгна за служебно предписаната му разходка до скамейката при водния улей, а сам Ханс Касторп завъртя бастуна си и се упъти надолу по шосето.

Утрото бе хладно и облачно, часът бе към осем и половина. Както бе възнамерявал, Ханс Касторп дълбоко вдъхваше чистия утринен въздух, тази свежа и лека атмосфера, която без труд се поемаше и която беше без дъх на влага, без съдържание, без спомени… Той прекоси потока и теснолинейния път, стигна до неравномерно застроената улица, веднага след това я остави и хвана една пътека между ливадите, която отначало водеше по равно, а после тръгна, макар и косо, стръмно нагоре по десния хребет. Изкачването радваше Ханс Касторп, гърдите му се разшириха, той повдигна с дръжката на бастуна шапката от челото си, а като се изкачи на известна височина, погледна назад, видя в долината огледалото на езерото, край което бе минал на идване, и запя.

Той пееше каквото му идваше на ум, най-различни популярни и сантиментални песни, каквито се срещат в студентските и гимнастическите песнопойки, между другото и една, в която имаше следните редове:

Поетите да пеят за вино и любов,

но първо нека славят самата добродетел.

Отначало тихичко си я тананикаше под носа, а после запя високо и с все сила. Баритонът му беше сипкав, но днес той си го хареса и пеенето все повече и повече го въодушевяваше. Почнеше ли някоя песен много високо, той преминаваше във фалцетни високи тонове, които също му се струваха хубави. Когато паметта му изневеряваше, той си помагаше, като подлагаше на мелодията някакви безсмислени срички и думи, които по примера на артистите отпращаше със съответно оформени уста и едно разкошно небно „р“; накрай той стигна дотам, че и текстът, и мелодията се явяваха само като плод на фантазията му и той съпровождаше своята продукция вече и с ръкодвиженията на оперен певец. Тъй като е твърде уморително едновременно да се изкачва човек и да пее, скоро дъхът почна да не му достига и все повече и повече се задъхваше. Но от идеализъм и заради красотата на песните той преодоля недостига и с чести въздишки даде каквото можа, докато най-сетне, останал съвсем без дъх, полусляп — само някакви светли петна играеха пред очите му и сърцето му биеше до изхвръкване, — той се отпусна под един дебел смърч; след толкова голямо въздигане той изведнъж се почувства плячка на някакво всеобемащо разстройство, на една депресия, която стигаше до отчаяние.

След като нервите му горе-долу се укрепиха и той стана, за да продължи разходката си, тилът му взе силно да трепери, така че той на тия млади години заклати главата си съвсем по същия начин, както бе правил на времето старият Ханс Лоренц Касторп. Мило му стана, когато това явление му припомни за починалия дядо, то не му се стори неприятно и дори му бе драго да подпре достолепно брадата, както вършеше старецът, за да скрие треперенето на главата си, и което толкова харесваше на момчето.

Той продължи да се изкачва по-нагоре — по виещия се път. Привлече го ек на звънци и той намери стадото крави, които пасяха близо до една колиба от дялани греди, чийто покрив бе затиснат с камъни. Двама брадати мъже с брадви на рамо идеха насреща му и се разделиха, когато го наближиха.

— Е, жив и здрав да си, благодаря! — каза единият с дълбок небен глас, премести брадвата на другото си рамо и тръгна без път между боровете към долината; крачките му чупеха съчките. Това „жив и здрав да си, благодаря!“ бе прозвучало толкова странно всред самотата и като насън докосна омаломощеното от качването и песните съзнание на Ханс Касторп. Той тихо повтори тия думи, като се стараеше да наподоби гърления, тържествено непохватен изговор на планинеца, и се качи малко над колибата, защото искаше да стигне границата, където свършват дърветата, но като си погледна часовника, отказа се от това си намерение.

Той хвана вляво, в посока към курорта, една пътека, която тръгваше хоризонтално, а после продължаваше надолу. Обгърна го висока иглолистна гора и като минаваше през нея, той дори отново се разпя малко, макар и предпазливо, и въпреки че на слизане коленете му още по-безобразно трепереха от преди. Но като излезе из гората, той застина изненадан пред разкошен пейзаж, който се откриваше насреща му — един интимно ограничен пейзаж с великолепна, спокойна картинност.

Един планински поток се спускаше от десния склон по своето плитко, каменисто русло, пенеше се по наредените като на тераси блокове и после по-спокойно тръгваше към долината; едно мостче с просто издялани перила живописно го прекрачваше. Земята се синееше от цъфналите камбанки на едно храстовидно растение, което буйно растеше навсякъде. Строги смърчове, грамадни и еднакви на ръст, се издигаха единични и на трупи в дъното на пропастта и по склоновете; един от тях пуснал корени в надвисналия бряг на потока, бе расъл накриво и странно се открояваше всред общата картина. Опияняваща самотност цареше над красивото, уединено място. От другата страна на потока Ханс забеляза една скамейка.

Той премина по мостчето и седна, за да се поразсее при вида на забързания пенещ се водопад, да се наслуша на идилично приказливия монотонен, но вътрешно разнообразен ромон, тъй като Ханс Касторп обичаше да се вслушва в шума на водата също както и в музиката, а може би дори и повече. Но тъкмо се бе разположил, когато рукна кръв от носа му, толкова ненадейно, че не можа съвсем да запази от изцапване дрехите си. Кръвоизливът бе силен, упорит и му отне цял половин час, защото го принуди неспирно да притичва между скамейката и реката, да изпира носната си кърпа, да смръква вода и пак да се изтяга на дъските с навлажнена кърпа върху носа си. Така лежа той, докато кръвта спря — лежа кротко с ръце сключени зад главата, със сгънати колене, със затворени очи; ушите му бучеха; не му призля — чувстваше се по-скоро облекчен от обилното кръвотечение и бе изпаднал в състояние на странно ограничени жизнени функции; когато издишваше, дълго време не чувстваше нужда отново да поеме въздух, а чакаше, без да помръдне, сърцето да направи няколко удара и едва след това, по-късно, отново много леко вдишваше.

Изведнъж той се пренесе в ранната си възраст — сети се за един случай, който му бе послужил като първообраз за един моделиран по нови впечатления сън от преди няколко нощи… Но той дотолкова бе изключил времето и пространството, потънал бе в онова „тогава“ и „там“, че тук, върху скамейката до ручея, лежеше сякаш едно само безжизнено тяло, докато същинският Ханс Касторп се намираше някъде далече — в отколешно време и обкръжение, — и то при положение колкото просто, толкова и дръзко и упоително.

Той бе тринадесетгодишен, четвъртокласник, момче в къси панталони, и стоеше в училищния двор и разговаряше с едно момче от друг клас почти на същата възраст; Ханс Касторп бе почнал доста самоволно разговора, който му достави голяма радост, въпреки че беше съвсем кратък поради деловото и бърже изчерпано съдържание. Беше междучасието между предпоследния и последния час — час по история и час по рисуване за класа на Ханс Касторп. На двора, който бе настлан с червени клинкерови тухли и бе преграден откъм улицата със стена, покрита с шинди и снабдена с две входни врати, учениците се разхождаха насам-натам на редици, стояха на групи, подпираха се, приклекнали до облечените в майолика издатини по стените на училищната сграда. Носеше се гълчава. Един учител с мека шапка надзираваше учениците и ядеше сандвич с шунка.

Момчето, с което приказваше Ханс Касторп, се казваше Хипе, с кръстно име Пшибислав. Забележителното бе, че това име се пишеше Прибислав, а буквата „р“ се изговаряше като „ш“. Това странно име не се съчетаваше зле с неговата външност, която не бе съвсем обикновена, в нея решително имаше нещо особено. Хипе, син на историк и гимназиален учител, следователно общоизвестен образцов ученик, бе в по-горен клас от Ханс Касторп, макар че едва ли бе по-възрастен от него; той произхождаше от Мекленбург и очевидно бе продукт на отколешно смешение на раси — един примес на раси — един примес на германска кръв към вендско-славянска или обратно. Вярно, беше рус — косата му бе съвсем ниско подстригана, над кръглата глава. Но очите му, синьо-сиви или сиво-сини на цвят — то бе един малко неопределен и недостатъчно ясен цвят, нещо като цвета на далечна планина, — се отличаваха със своеобразна, тясна и, точно казано, дори изкривена форма, а веднага отдолу бяха скулите, изпъкнали и силно подчертани — елементи, които в неговия случай ни най-малко не обезобразяваха лицето, а, напротив, правеха го крайно привлекателно; това обаче бе достатъчно, за да му изкарат другарите прякора „Киргиза“. Впрочем Хипе вече носеше дълги панталони и към тях едно закопчано догоре, стегнато в кръста яке, върху чиято яка обикновено имаше попаднал пърхот от главата му.

Работата се състоеше в това, че Ханс Касторп отдавна бе насочил вниманието си върху този Пшибислав — избрал бе него измежду цялото познато му и непознато гъмжило в училищния двор, интересуваше се за него, проследяваше го с поглед, — можеше ли да се каже, че се възхищаваше от него? Във всеки случай той го разглеждаше с изключително участие и по пътя за училището се радваше, че що го наблюдава как се разправя със съучениците си, как говори и се смее и да различава отдалече гласа му, който бе приятно пресипнал, сподавен и малко дрезгав. Да признаем, че нямаше достатъчно основателна причина за този интерес освен, да речем, езическото име, отличничеството (което в никой случай не би могло да има някакво значение) или киргизките очи — очи, които хвърляха коси погледи, предназначени не за гледане, и по някакъв болезнен начин се прибулваха и помрачаваха, но Ханс Касторп малко се грижеше за вътрешното оправдание на своите усещания, нито пък за това как би трябвало да бъдат назовани те. Защото за приятелство не можеше да става дума, тъй като той никак не „познаваше“ Хипе. Но, първо, не съществуваше и най-малката необходимост за назоваване, тъй като Ханс Касторп и не помисляше дори, че обектът може да бъде предмет на разговор — това нито му подхождаше, нито се изискваше. И, второ, едно название означава ако не критика, то поне определяне, тоест вместване в един познат и обичаен кръг, а Ханс Касторп бе проникнат от несъзнателното убеждение, че едно вътрешно благо като неговото трябва веднъж за винаги да бъде защитено от подобно определяне и вместване.

Но добре или зле обосновани, тези неподлежащи на обозначаване и оповестяване усещания имаха всеки случай такава жизненост, че Ханс Касторп ги спотайваше вече почти цяла година — приблизително от една година насам, защото началото им не можеше да се установи; това все пак говори за предаността и устойчивостта на характера му, като се има пред вид каква огромна маса от време представлява една година в тая възраст. За съжаление определенията на характерни черти по правило съдържат една морална преценка било за похвала, било за укор, макар че те всичките имат две страни. „Предаността“ на Ханс Касторп, с която между впрочем той съвсем не се гордееше, се състоеше, без да я подлагаме на преценка, в известна тромавост, бавност и инертност на характера му, в едно консервиращо основно настроение, което го караше да смята за толкова по-достойно едно състояние или отношение на привързаност и неизменност, колкото по-дълготрайно бе то. Той бе склонен да вярва, че състоянието и настроението, в които се намираше, ще траят безкрайно, именно за това ги ценеше и не се стремеше към промяна. Така той бе свикнал със затаената в сърцето си безмълвна и далечна връзка с Пшибислав Хипе и я смяташе всъщност за постоянен елемент на живота си.

Той обичаше душевните вълнения, които тя му носеше, напрегнатото очакване дали Пшибислав ще дойде насреща му, ще мине съвсем близо до него, може би ще го погледне, обичаше безмълвното, тихо удовлетворение, с което го даряваше тайната му, и дори разочарованията, без които не можеше и най-голямото от които изпитваше, когато Пшибислав „отсъстваше“. Тогава училищният двор му се виждаше пуст, денят — блудкав, но залъгващата надежда оставаше.

Това трая една година, докато настъпи оная необикновена върховна точка, после трая още една година, благодарение на съхраняващата преданост на Ханс Касторп, и после престана — и то без той да забележи разхлабването и скъсването на връзките, които го свързваха с Пшибислав Хипе, както не бе забелязал и появата им. А и Пшибислав напусна училището и града, защото бяха преместили баща му, но на това Ханс Касторп почти не обърна внимание — той още по-рано бе го забравил. Може да се каже, че образът на Киргиза незабележимо бе встъпил из мъглите в живота му, бавно се бе прояснявал и бе ставал все по-досегаем, до оня миг на най-голяма близост и материализация, когато излезе на преден план в двора, а после постепенно отново отстъпи назад и без болки от раздялата изчезна пак всред мъглите.

Онзи момент обаче, рискованото и необикновено положение, в което Ханс Касторп отново се намери сега, разговорът, един истински разговор с Пшибислав Хипе, се състоя по следния начин. Предстоеше час по рисуване, а Ханс Касторп бе забелязал, че си е забравил молива. Всеки от неговите съкласници се нуждаеше от своя, но той имаше между учениците от други класове един или друг познат, когото би могъл да помоли за молив. Най-познат обаче му се стори Пшибислав, най-близък му бе той, с когото мислено най-много се бе занимавал; в един радостен полет на цялото си същество той реши да се възползва от сгодата — и да помоли Пшибислав за молив. Заслепен от непонятна безогледност, той не се сети, не го бе грижа, че това е един доста особен номер. И ето го, че застана всред гъмжилото на постлания с клинкерови тухли двор наистина пред Пшибислав Хипе и му каза:

— Извинявай, можеш ли да ми услужиш с един молив?

А Пшибислав го погледна със своите киргизки очи над издадените скули и му заговори със своя приятно дрезгав глас — без да се учуди или поне без да покаже учудване.

— На драго сърце — каза той. — Само че трябва непременно да ми го върнеш след часа. — И той извади молива си от джоба, един посребрен автоматичен молив с пръстен, който трябваше да се изтика напред, за да се покаже червеният молив из металната гилза. Той обясни простия механизъм, докато главите на двамата се бяха свели над молива. — Само да не го счупиш! — добави той.

Какво си мислеше? Сякаш Ханс Касторп бе имал намерение да не върне молива или да работи небрежно с него!

После двамата се погледнаха усмихнати и тъй като нямаше какво повече да си кажат, обърнаха рамо, а след това и гръб един към друг и си тръгнаха.

Това беше всичко. Но Ханс Касторп никога в живота си не бе така радостен както през този час по рисуване, защото работеше с молива на Пшибислав Хипе — на туй отгоре и с изглед да го върне отново на притежателя му — това бе чиста придавка, която непринудено и себепонятно следваше от случката на двора. Той си позволи да подостри малко молива и прибра три-четири от червено лакираните обрезки, които останаха от остренето и които запази почти цяла година в едно вътрешно чекмедже на своя чин — никой, който би ги видял, не би могъл да предположи колко голямо значение имаха те. Впрочем връщането стана по най-прост начин, но тъкмо така си го бе намислил Ханс Касторп, той дори много се гордееше с това, след като бе обръгнал, разглезен от дългата интимна връзка с Хипе.

— Ето — каза той. — Много благодаря.

И Пшибислав нищо не каза, само бегло провери механизма и пъхна молива в джоба си…

После никога вече не бяха разговаряли, но оня единствен разговор се бе състоял, и то благодарение на предприемчивостта на Ханс Касторп.

Той разтвори очи, смутен от дълбочината на своя унес. „Сигурно съм сънувал — помисли той. — Да, това беше Пшибислав. Отдавна не съм се сещал за него. Къде ли са отишли обрезките? Чинът е на тавана у вуйчо Тинапел. Трябва да са още в малкото вътрешно чекмедже — в дъното, вляво. Никога не съм ги изваждал. Дори вниманието да ги изхвърля не им отдадох… Пшибислав беше, цял-целеничък. Никога не съм си помислил, че бих могъл да го видя някога толкова ясно. Каква забележителна прилика имаше той с нея, с тази тук горе! Затова, значи, се интересувам толкова за нея? А може би: затова съм се интересувал толкова за него? Безсмислица! Истинска безсмислица. Впрочем трябва да си вървя, и то бързо.“ Но той полежа още, замислен и унесен в спомени. После се изправи. „Е, жив и здрав да си и благодаря!“, каза той и очите му се просълзиха, докато се усмихваше. Той понечи да си тръгне, но веднага пак седна с бастун и шапка в ръце, защото бе принуден да установи, че коленете му не го държат. „Хопа! — помисли той. — Струва ми се, че няма да върви! А трябва да бъда точно в единадесет часа в трапезарията, за лекцията. Разходките имат тук своите прелести, но и своите трудности, както изглежда. Да-да, но тук не мога да остана. То е само защото съм се малко схванал от лежането; като се пораздвижа, ще се оправи.“ И той отново опита да стъпи на краката си и тъй като порядъчно се стегна, можа да тръгне.

Все пак връщането излезе много плачевно след едно толкова въодушевено тръгване. Многократно се наложи да почива по пътя, тъй като усещаше, че лицето му изведнъж побледнява, студена пот избива по челото му и неравномерното биене на сърцето му го кара да се задъхва. Така едвам се смъкна по извивките на пътя; но като достигна долината около казиното, той ясно и недвусмислено разбра, че няма да смогне със собствени сили да преодолее длъжкия път до „Бергхоф“ и тъй като трамвай нямаше, а и наемна кола не се мярна, той помоли един колар, който караше празни сандъци за селото, да го качи. Той седна гърбом към коларя, краката му провиснаха от колата, а минувачите го поглеждаха с учудено участие; тъй, блъскан от ударите на колата и клюмащ в полусън, той стигна догоре, слезе при железопътния прелез, даде пари, без да види много ли са или малко, и стремглаво се изкачи по последната извивка на пътя.

— Depechez — vous, monsieur![8] — каза портиерът французин. — La conference de M. Krokowski vient de commencer.[9]

Ханс Касторп хвърли шапката и бастуна си в гардероба и прехапал език, припряно внимателно се вмъкна през полуотворената стъклена врата в трапезарията, където пациентите бяха насядали на редици по столовете, докато д-р Кроковски бе застанал пред една застлана и украсена с шише вода маса в дясното дъно на салона и говореше.

[8] Побързайте, господине! (фр.) ↑

[9] Лекцията на господин Кроковски току-що започна (фр.). ↑

Анализ

За щастие в ъгъла до вратата се оказа едно свободно място. Той се прокрадна отстрани до него и седна, сякаш открай време бе седял там. С още неотслабнало внимание публиката не откъсваше поглед от устата на д-р Кроковски и почти не го забеляза; и това бе добре, защото той изглеждаше ужасно. Лицето му бе бледо като платно, а дрехите му бяха опръскани с кръв, та приличаше на убиец, току-що извършил престъпление. Дамата пред него, разбира се, обърна глава, когато той седна, и го изгледа с тесните си очи. Беше мадам Шоша, той я позна със своеобразно озлобение. Дяволска работа! Нямаше ли спокойствие за него? Той смяташе, че е достигнал целта си, че ще поседи тук и ще си почине малко, а ето че тя му се изпречи пред носа — случайност, на която при други обстоятелства би могъл и да се порадва, но уморен и капнал както беше, каква полза от нея? Тя само натоварваше допълнително сърцето му и щеше да го държи в напрежение, докато траеше лекцията. Мадам Шоша го бе премерила с очите на Пшибислав, изгледала бе лицето му и кървавите петна по костюма му — впрочем доста безцеремонно и натрапчиво, както и подхождаше за обноските на жена, която тръшка вратите. Колко зле се държеше тя! Не като жените от домашния кръг на Ханс Касторп, които с изправен кръст обръщат глава към сътрапезника си и му говорят с върха на устните си. Госпожа Шоша седеше свита и отпусната, гърбът й бе превит, раменете й приведени напред, а освен това и главата си държеше издадена напред, та над задната изрезка на бялата й блуза се подаваше един прешлен. И Пшибислав си бе държал така главата; обаче той бе отличник, който се ползваше с всеобща почит (макар че не това бе причината, поради която Ханс Касторп бе заел от него молива), докато бе пределно ясно, че небрежното държание на мадам Шоша, затръшването на вратите и безцеремонността на погледа й бяха във връзка с болестта й, те бяха проява на нейната независимост, на ония не много почетни, но почти безгранични предимства, с които се бе хвалил младият господин Албин…

Мислите на Ханс Касторп се объркаха, докато гледаше отпуснатия гръб на мадам Шоша; те престанаха да бъдат мисли и преминаха в някакво мечтание, всред което като из голяма далечина се носеше провлеченият баритон на д-р Кроковски и неговото меко „р“. Но тишината в залата, дълбокото внимание, което държеше всички наоколо му в плен, му подейства, действително го събуди от дрямката му. Той се огледа… До него седеше пианистът с оредялата коса; той слушаше с глава, облегната назад, с отворена уста и скръстени ръце. Малко по-нататък бе учителката госпожица Енгелхард с жадни очи и мъхести червени петна върху двете бузи — тая пламналост Ханс Касторп забеляза и по лицата на останалите дами, които видя: и у госпожа Заломон, там, до господин Албин, и у съпругата на пивоваря госпожа Магнус, онази, дето губеше белтъчини. Върху лицето на госпожа Щьор, малко по-назад бе описан такъв тъп екстаз, че просто да я съжали човек, докато госпожица Леви, която все така изглеждаше като от слонова кост, се бе отпуснала върху облегалото на стола с полузатворени очи, бе кръстосала ръце върху скута си и би приличала напълно на умряла, ако гърдите й не се дигаха и снишаваха силно и равномерно, поради което напомняше на Ханс Касторп за една женска восъчна фигура, която някога бе видял в паноптикума и която имаше двигателен механизъм в гърдите си. Някои от гостите държеха ръка, свита в кривачка, до ухото си или пък си даваха вид, че вършат същото, като държеха ръката си наполовина вдигната до ухото, сякаш вниманието ги бе накарало да замръзнат насред път. Прокурорът Параван, един мургав и на пръв поглед неимоверно силен мъж, даже си изчовърка ухото с показалеца, за да чува по-добре, и после пак го подложи под потока на речта на д-р Кроковски.

Какво разправяше д-р Кроковски? В кой ред на мисли се движеше! Ханс Касторп събра мислите си, за да влезе в течение на лекцията, което не му се удаде веднага, защото не бе чул началото, а и доста бе пропуснал, докато размишляваше за превития гръб на госпожа Шоша. Касаеше се до едно могъщество… седна дума, касаеше се до могъществото на любовта. Ама разбира се! Нали темата бе заложена в общото заглавие на цикъла от лекции, а и за какво друго би могъл да говори д-р Кроковски, след като това бе неговата специалност. Малко странно беше да слуша човек изведнъж лекция върху любовта, докато обикновено бе слушал за работи като например редукционната трансмисия в корабостроителството. Как можеше да се разглежда един толкова неподатлив и дискретен обект посред бял ден пред дами и господа? Д-р Кроковски го разглеждаше със смесени изрази, едновременно в поетичен и лекционен стил, безцеремонно научно, при това с един напевен, вибриращ тон, който се стори на Ханс Касторп малко неприличен, макар че тъкмо там, изглежда, се криеше причината дамите да имат такива пламнали бузи, а господата да си прочистват ушите. Пък и лекторът постоянно употребяваше думата „любов“ в някакъв леко колеблив смисъл, така че никой път не се знаеше как да бъде възприета тя — като нещо безобидно или като нещо страстно и плътско, а това предизвикваше едно леко чувство на морска болест. Никога в живота си Ханс Касторп не бе чувал толкова често едно след друго да се изговаря тази дума както тук днес, а като се поразмисли, стори му се, че той никога не бе я изговарял, нито пък бе я чувал из чужда уста. Може би се лъжеше, но във всеки случай не намираше, че думата печели от честото повтаряне. Напротив, тези двусмислени две срички с езиковия и лабиален звук и меката съгласна по средата почнаха да му стават все по-отвратителни, те му създаваха някаква представа за разводнено мляко — нещо белосинкаво, блудкаво, особено в сравнение със силните изрази, които в същност д-р Кроковски употребяваше. Ясно бе едно — човек можеше да кажа доста прекалени работи, без да изгони хората из салона, ако постъпваше като него. Той в никой случай не се задоволяваше с това да споменава с опияняващ такт общоизвестни неща, които обикновено биват обвити в булото на мълчанието; той разрушаваше илюзии, неумолимо отдаваше почит на познанието, не остави място за сантименталната вяра в достойнството на белите коси и ангелската чистота на наивното дете. Между впрочем той бе облякъл и към редингота риза с мека яка, а върху сивите си чорапи бе обул сандали, което създаваше някакво принципно и идеалистично впечатление, макар че поуплаши Ханс Касторп. След като въз основа на книги и отделни листове, които лежаха пред него на масата, подкрепи своето изложение с различни примери и анекдоти и многократно дори рецитира стихове, д-р Кроковски се спря върху ужасяващите форми на любовта, върху нейните странни, болезнени и зловещи прояви и върху нейното всемогъщество. Между всички природни нагони любовта била най-неустойчивият, най-застрашеният, нейната същност клоняла към заблуда и неизлечима извратеност и това не бивало да ни учудва. Защото този могъщ импулс не бил нещо просто, по своята природа той се състоял от многобройни сложни съставки, колкото и правилен да бил като цяло — съставен бил само от перверсности. Тъй като обаче, и то с право, така продължи д-р Кроковски, тъй като обаче правилно се отказват да смятат поради перверсност на съставките и цялото за перверсно, човек неминуемо е принуден да приеме правилността, законността на част от цялото, ако не и на всичките части, да приеме и отделната перверсност за законна. Това било изискване на логиката и той молел своите слушатели да го имат пред вид. Перверсните съставки се сливали в едно правилно и полезно цяло под влиянието на психическите задръжки и корективи, които имали балансиращо и уравновесяващо въздействие; касаело се до инстинктите за благоприличие и ред, тези, искало му се да каже, почти буржоазни инстинкти; този процес се срещал често и бил достоен за похвала, макар че резултатът от него (както малко пренебрежително добави д-р Кроковски) не бил интересен за лекаря и мислителя. В други пък случаи този процес не искал, а и не трябвало да успее и кой, така попита д-р Кроковски, би могъл да каже дали тези случаи не са по-благородните, по-ценните от психическа гледна точка? В такива случаи и на двете групи сили — силите на любовния нагон и тези на противоположните импулси, между които особено трябвало да се упоменат свянът и погнусата — били присъщи напрежение и страст, надвишаващи обикновената за буржоазното общество мярка; борбата между тия две групи сили се водела в глъбините на душата и пречела на онова ограничаване, обезопасяване и цивилизоване на блуждаещите нагони, което довежда до обичайната хармония, до един отговарящ на целомъдрието и силите на любовта — тъй като за такъв сблъсък ставало дума, — как завършвал той? Той завършвал привидно с победата на целомъдрието. Страхът, благонравието, целомъдрената погнуса, трепетното чувство за чистота потискали любовта, държали я окована всред мрачината, допускали до съзнанието и до развихряне нейните смътни повели само отчасти, далече не в тяхното многообразие и могъщество. Но тази победа на целомъдрието била само привидна, една пирова победа, тъй като повелята на любовта не се оставяла да я връзват и да я изнасилват, потиснатата любов не била мъртва, тя живеела, стремяла се към изява и в мрачината, и в глъбините, тя разбивала опеката на целомъдрието и отново се появявала, макар и във видоизменен, неузнаваем образ… И кой бил този образ, коя била тая маска, под която прогонената и потисната любов отново се появявала? Така запита д-р Кроковски и огледа редиците, сякаш сериозно очакваше отговор от своите слушатели. Да, и това трябваше сам той да каже, след като бе казал толкова много неща. Никой освен него не знаеше, но той сигурно и това знаеше, то си личеше. Със своите пламтящи очи, със своята восъчна бледност, със своята черна брада и калугерските сандали върху сивите вълнени чорапи, той сякаш олицетворяваше борбата между целомъдрие и страст, за която бе говорил. Поне такова беше впечатлението на Ханс Касторп, докато и той, както всички останали, с най-голямо напрежение очакваше да му се отговори в какъв образ се връща прогонената любов. Жените едва дишаха. Прокурорът Параван бърже си прочисти още веднъж ухото, за да бъде то отпушено и готово за решителния момент. Тогава д-р Кроковски каза: „В образа на болестта!“ Болестният симптом бил прикрита проява на любовта, а всяка болест — видоизменена любов.

Е, сега вече знаеха, макар че не всички можеха напълно да оценят тази истина. Една въздишка премина през залата и прокурорът Параван важно-важно кимна в одобрение, докато д-р Кроковски продължаваше да развива своята теза. Ханс Касторп от своя страна сведе глава, за да обмисли това, което бе чул, и да се изпита дали го е разбрал. Но какъвто си бе непривикнал към подобни умозаключения, при това с не съвсем бистър ум след злополучната разходка, той лесно можеше да бъде отвлечен и наистина биде отвлечен от гърба пред себе си и принадлежащата към него мишница, която се вдигна и изви назад — една ръка подпираше отдолу плитките на косата.

Мъчително бе да има човек толкова близо пред очите си тая ръка — ще не ще, той трябва да я разглежда, да обследва като през увеличително стъкло всичките петънца и човешки недостатъци, които й бяха присъщи. Не, тя нямаше нищо аристократично, тази възкъса ръка на ученичка с криво-ляво подрязаните нокти — човек не бе много сигурен дали краищата на пръстите и бяха съвсем чисти, а кожата около ноктите бе огризана, в това нямаше никакво съмнение. Устата на Ханс Касторп се изкриви, но очите му останаха приковани в ръката на мадам Шоша и един смътен полуспомен мина през ума му за това, което д-р Кроковски бе казал относно буржоазните задръжки, които се съпротивлявали на любовта… Мишницата бе по-хубава, тази леко извита зад главата мишница, тъй като материята на ръкавите бе по-тънка от самата блуза — най-лек газ, така че мишницата просветваше през него — без това забулване тя вероятно би била по-малко привлекателна. Тя бе едновременно и нежна, и закръглена, а — по всяка вероятност — и прохладна. У Ханс Касторп явно нямаше никакви буржоазни задръжки.

Ханс Касторп мечтаеше с поглед, впит в мишницата на мадам Шоша. Как се обличаха тия жени! Те показваха туй-онуй от тила и гърдите си, караха мишниците си да просветват през прозрачния газ… Това правеха по целия свят, за да предизвикват копнеж и страстни желания. Боже мой, колко хубав беше животът! Той бе хубав именно поради тази себепонятност, с която жените се обличаха примамливо — тъй като то бе себепонятно и толкова обичайно и общоприето, че човек нито и помисляше за него и го възприемаше несъзнателно и без много да се церемони. Но човек трябваше да осъзнае това, мислеше си Ханс Касторп, за да се радва истински на живота, за да разбере, че се касае до една ощастливяваща и всъщност почти приказна институция. То се разбира, че си имаше оправдание, дето могат да се обличат така ощастливяващо и приказно, без да престъпват границите на благонравието; касаеше се до следната генерация, до размножението на човешкия род, точно така. Ами ако една жена е вътрешно болна, ако тя съвсем не е годна за майчинство — какво тогава? Имаше ли смисъл тогава да носи ръкави от газ, за да кара мъжете да се интересуват от тялото й, от нейното болно отвътре тяло? Това очевидно нямаше смисъл и би трябвало да се смята за неприлично, би трябвало да бъде забранено. Защото положително нямаше повече разум в интереса на един мъж към една болна жена, отколкото… е добре, отколкото в неговия спонтанен интерес навремето към Пшибислав Хипе. Глупаво сравнение, малко неприятен спомен. Но този спомен се появи неповикан и без участието на самия Ханс Касторп. Между впрочем неговите унесени размишления се прекъснаха тук, защото вниманието му отново бе привлечено от д-р Кроковски, който забележимо бе повишил гласа си. И действително той бе застанал зад своята масичка с разперени ръце и склонена встрана глава и въпреки редингота си изглеждаше почти като господ Исус Христос на кръста!

Оказа се, че д-р Кроковски правеше в края на своята лекция голяма пропаганда на душевния анализ и с открити обятия призоваваше всички бедни да дойдат при него. Елате при мен, казваше той с други думи, всички, които сте отрудени и обременени! И той не допусна никакво съмнение в своята увереност, че всички без изключение са отрудени и обременени. Той заговори за спотаени страдания, за свян и горест, за спасителното въздействие на анализа; възхвали проникването в несъзнателното, препоръча обратната трансформация на болестта в съзнателен вече афект, призова към доверие, обеща излекуване. После отпусна ръце, отново изправи главата си, сбра книжата, които му бяха послужили при лекцията, притисна ги като истински учител с лявата ръка към рамото и се оттегли с вирната глава през коридора.

Всички станаха, разбутаха столовете и бавно се отправиха към същия изход, през който докторът бе напуснал салона. Те сякаш се движеха концентрично след лектора, от всички страни, колебливо, но безволно и в единодушно вцепенение като гъмжилото след ловеца на плъхове.[10] Ханс Касторп остана на място въпреки течението, като се подпираше с ръка о стола. Аз съм тук само на гости, мислеше си той, здрав съм и, слава богу, това не ме засяга, пък и няма да съм тук за следващата лекция. Той видя госпожа Шоша да излиза — гъвкава, с издадена напред глава. Дали отива да я анализират? — помисли той и сърцето му силно заби… Така не забеляза, че Йоахим пристъпи към него през столовете и нервно трепна, когато братовчед му го заговори.

— Ама ти дойде в последния момент — каза Йоахим. — Далече ли стигна? Как беше?

— Хубаво — отвърна Ханс Касторп. — Доста далече стигнах. Но трябва да призная, че по-малко ми понесе, отколкото очаквах. Преждевременно беше или изобщо погрешно. Засега няма да го повтарям.

Дали му бе допаднала лекцията, Йоахим не запита, а и Ханс Касторп нищо не каза. Сякаш по негласно споразумение и по-късно двамата не споменаха нито дума за лекцията.

[10] Герой на немската народна приказка „Ловецът на плъхове“ (свирачът) от Хамелн. ↑

Съмнения и съображения

И тъй във вторник нашият герой беше изкарал цяла седмица при ония тук горе и затова, като се прибра от сутрешната разходка, намери в стаята си една сметка, първата седмична сметка, един чисто изпипан търговски документ, пъхнат в зеленикав плик; бланката бе илюстрирана с примамлива винетка на санаториума „Бергхоф“, а вляво отстрани, в тясна колонка бе поместено извлечение от проспекта, където се споменаваше в разреден шрифт и за едно „психическо лечение по най-модерни принципи“. Калиграфираните позиции възлизаха на около 180 франка, като за храна, включително лекарските грижи, бяха пресметнали по 12 франка, а за стаята по 8 франка; имаше една точка „встъпителна такса“ 20 франка, и „дезинфекция на стаята“ 10 франка, докато по-дребните разноски за пране, бира и поръчаното на първата вечеря вино закръгляха сумата.

Ханс Касторп не намери какво да възрази, когато заедно с Йоахим проверяваха сметката.

— Вярно, лекарски грижи не ползвам — каза той, — но затова аз съм си крив; те са включени в таксата за пансион и не мога да искам да ми ги отбият, пък и няма как. При дезинфекцията малко прекаляват, защото не е възможно да са изразходвали Н2СО за 10 франка, за да опушат стаята след американката. Но, общо погледнато, трябва да призная, че намирам всичко по-скоро евтино, отколкото скъпо, като се има пред вид какво ти предлагат хората. — И те отидоха след втората закуска в „администрацията“, за да си уредят задълженията.

„Администрацията“ се намираше в приземието: като се излезеше от хола към коридора, който водеше край кухните и сервизните помещения, не можеше да се пропусне вратата, пък и тя беше обозначена с порцеланова табелка. Ханс Касторп с интерес хвърли там един малък поглед върху търговския център на едно санаторно предприятие. Намериха се в истинска малка кантора: там работеше една машинописка и трима мъже служащи, наведени над бюрата си, а в съседното помещение, всред което имаше американска писалищна маса, седеше един господин с по-важен вид на шеф или директор и хвърли хладен и делово-изпитателен поглед зад очилата върху клиентите. Докато им услужваха на гишето, докато им разменяха пари, инкасираха сумата и издадоха квитанция, двамата братовчеди мълчаха и запазиха сериозно-скромно, дори покорно държание като млади германци, които прехвърлят своето уважение към властта и учрежденията върху всяка канцелария и служба, но навън, по пътя за закуската, и после, в течение на деня, те се поразговориха върху устройството на санаториума „Бергхоф“, при което Йоахим, като по-отдавнашен и осведомен, отговаряше на въпросите на братовчед си.

Придворният съветник Беренс не беше никакъв собственик и притежател на заведението — макар че човек можеше да остане с това впечатление. Над и зад него стояха невидими сили, които само чрез канцеларията се проявяваха до известна степен: един управителен съвет, едно акционерно дружество, съвсем не бе лошо да си негов акционер, защото според достоверните сведения на Йоахим то раздавало тлъсти дивиденти въпреки високите заплати на лекарите и най-либералните икономически принципи. Придворният съветник, значи, съвсем не бе самостоятелен, той не бе нищо друго освен агент, функционер, близък на висшестоящи сили, разбира се, първият и най-главният, душата на цялото предприятие; влиянието му върху общата организация, без да се изключва интендантската част, бе решително, макар че като главен лекар естествено стоеше над всеки контакт с търговската дейност на предприятието. Родом от Северозападна Германия, той, както разправяха, бе попаднал на тая служба мимо всяко намерение и план: довела го бе жена му, чиито тленни останки отдавна почиваха в гробището на селото — живописното гробище на селото Давос, — там на десния склон откъм входа за долината. Тя била много мило същество, макар и с преголеми очи и подчертана слабост, както можеше да се съди по снимките, които изпълваха служебното жилище на придворния съветник, а и по портретите с маслени бои, творения на неговата любителска ръка, които висяха по стените там. След като му подарила две деца, син и дъщеря, нейното ефирно, пламнало в огън тяло било докарано тук горе, където за няколко месеца се стопило окончателно. Казаха, че Беренс, който я обожавал, бил засегнат много тежко от тоя удар; известно време изпаднал в унес и чудачество — виждали го да се кикоти, да размахва ръце и да разговаря сам със себе си по улиците. После не се върнал на старото си място, а останал тук: сигурно и затопи, защото не искал да се отделя от гроба; главната причина обаче била по-малко сантиментална — болестта закачила и него и от професионална гледна точка решил, че тук му е мястото. Така и се установил горе като един от лекарите, които са другари по участ на онези, чийто режим надзирават, които не са независими от болестта, за да се борят срещу нея от свободната позиция на личната незасегнатост, а сами са белязани от нейния знак — един особен, макар и далече не изолиран случай, който несъмнено има своите предимства, както и своите недостатъци. Другарството между лекар и пациент е наистина похвално нещо, а и нали казват, че само страдащият може да бъде водач и спасител на страдащите. Но може ли да има истинско духовно господство над една сила човек, който сам се брои между нейните роби? Може ли да освобождава този, който сам е подвластен? Болният лекар си остава парадокс за обикновения наблюдател, едно проблематично явление. Дали неговите професионални познания върху болестта не се обогатяват и не укрепват морално от личния опит, а, напротив — замъгляват се и се объркват? Той не гледа болестта право в очите като явен неин противник, скован е, не е ясно очертана страна; и с всичката необходима предпазливост може да се запитаме дали човек, който принадлежи към света на болните, може всъщност да бъде заинтересуван в излекуването на други хора или дори само за предпазването им толкова, колкото човек здрав и прав…

За тези свои съмнения и съображения Ханс Касторп подхвърли по свой начин някоя и друга дума, когато се бяха разприказвали с Йоахим за „Бергхоф“ и неговия главен лекар, но Йоахим възрази, че не се знаело дали придворният съветник Беренс днес все още е и пациент — той вероятно отдавна бил оздравял. Той отдавна почнал да практикува тук — отначало работил самостоятелно и скоро си създал име на безпогрешен аускултатор и сигурен специалист по пневмоторакс. После го привлекли в „Бергхоф“ — санаториума, с който от едно десетилетие толкова тясно бил свързан… Там отзад, в дъното на северозападното крило, се намирала квартирата му (д-р Кроковски квартирувал недалеч от него) и старшата сестра, онази дама от старата аристокрация, за която Сетембрини бе говорил така подигравателно и която Ханс Касторп досега бегло бе видял, водела малкото му домакинство на вдовец. Между впрочем придворният съветник живеел сам, защото синът му следвал в Германия, а дъщеря му била вече омъжена — за някакъв адвокат във френската част на Швейцария. Младият Беренс идвал понякога на гости през ваканциите, което се случило един път, и през времето на Йоахим; той добави, че тогава дамите в заведението били много развълнувани, температурите се дигали, ревността довеждала до караници и спорове по терасите за лежане и голяма навалица се трупала за специалните приемни часове на д-р Кроковски…

За частните консултации на асистента бяха определили отделна стая, която се помещаваше в добре осветения сутерен на санаториума заедно с голямото помещение за прегледи, лабораторията, операционната и рентгеновия кабинет. Говорим за сутерен, защото каменното стълбище, което водеше от приземието за там, действително създаваше впечатление, че се слиза в изба, което почти напълно беше измамно. Защото, първо, приземието бе доста високо, а и, второ, самата постройка бе издигната върху наклонена площ, на един склон, и помещенията на „сутерена“ гледаха напред, към парка и долината: обстоятелства, които до голяма степен унищожиха първоначалното впечатление от стълбата. Защото човек наистина смяташе, че слиза от едно „приземие“ в „подземие“, долу обаче все още се намираше в „приземие“ или може би само една-две стъпки под земята — това откритие развесели Ханс Касторп, когато веднъж придружи до „долу“ братовчед си, който бе отишъл при масажиста, за да си премери теглото. Там нарече клинична светлина и чистота; всичко бе от бяло по-бяло, вратите блестяха от белия лак, също и вратата на д-р Кроковски, на която бе прикрепена с кабарче визитната му картичка и към която се слизаше по още две стъпала от коридора, та помещението зад вратата придобиваше вид на средновековна килия. Тази врата се намираше вдясно от стълбището, в дъното на коридора, и Ханс Касторп не я изпускаше от очи, докато чакаше Йоахим и се разхождаше напред-назад по коридора. И той видя да излиза някой — една дама, която скоро бе дошла и чието име още не знаеше, дребничка, грациозна, с къдри над челото и златни обеци. Тя се наведе, докато изкачи стъпалата, прихвана полата си с една ръка, а с другата, по която имаше пръстени, притискаше кърпичка към устата си и все така приведена, погледна в пространството със своите големи, бледи, объркани очи. После тръгна със ситни крачки към стълбите, при което долната й фуста прошумоля, изведнъж спря, сякаш си припомни нещо, но отново заситни и изчезна по стълбището, без да се изправи и без да махне кърпичката от устните си.

Зад нея, когато вратата се бе отворила, бе много по-тъмно, отколкото в белия коридор: клиничната светлина на тези помещения в сутерена явно не стигаше дотам; В аналитичния кабинет на д-р Кроковски цареше, както Ханс Касторп забеляза, прибулено осветление, дълбок полумрак.

Разговори на трапезата

При слизането за храна в пъстрата трапезария младият Ханс Касторп доста се смущаваше, защото от оная разходка, която бе направил на своя глава, му бе останало дядовското потреперване на главата — тъкмо на масата то почти редовно отново се появяваше и нито можеше да се предотврати, нито да се прикрие. Освен изпълненото с достойнство подпиране на брадата, което не можеше постоянно да се прилага, той изнамери разни други средства, за да маскира тая си слабост — например гледаше главата му по възможност да е в движение, като водеше разговори надясно и на ляво, или пък, когато дигаше супената лъжица до устата си, поставяше лявата си ръка здраво върху масата, за да се постегне, а в паузите опираше лакът и подпираше главата си с ръка, макар че това бе според него твърде невъзпитано и можеше само в краен случай да се допусне в това непринудено общество на болни люде. Но всичко това му дотягаше и едва ли не му отрови напълно слизането в трапезарията, което той иначе толкова обичаше, защото бе свързано с напрежение и интересни за виждане неща.

Работата обаче бе в това — и Ханс Касторп добре го знаеше, — че излагащата слабост, с която се бореше, нямаше само физически произход, не се дължеше само на тукашния въздух и на усилията за аклиматизацията, а беше израз на вътрешна възбуда и стоеше в тясна връзка с напрежението и интересните за виждане неща.

Мадам Шоша почти винаги закъсняваше и до нейното идване Ханс Касторп седеше и не можеше да държи мирно краката си, тъй като чакаше затръшването на стъклената врата, което неминуемо придружаваше влизането й; той знаеше, че ще се стресне при това и че лицето му ще застине; и винаги ставаше така. Отначало той всеки път извръщаше гневно глава и със сърдит поглед изпращаше нехайната и вечно закъсняваща жена до нейното място на „добрата руска маса“, пък и полугласно и през зъби процеждаше по някой укор или възклик на ядно порицание. Това той сега не правеше, навеждаше по-дълбоко главата си над чинията, при което дори си прехапваше устните, или нарочно и престорено гледаше на друга страна; струваше му се, че вече не му подобава да се гневи, че няма толкова право да порицава, сякаш бе станал неин съучастник в този малък скандал, сякаш и той носеше отговорност пред останалите — с една дума, се срамуваше и би било неточно, ако кажехме, че се срамува заради госпожа Шоша, не, той се срамуваше заради самия себе си, нещо, което би могъл да си спести, защото никой в трапезарията не обръщаше внимание на порока на госпожа Шоша, нито пък на това, че Ханс Касторп се срамува, като се изключи може би госпожица Енгелхард, учителката от дясната му страна.

Това невзрачно същество бе разбрало, че чувствителността на Ханс Касторп към тръшкането на вратата е създала известно афектно отношение на младия сътрапезник към рускинята и че не е важен толкова характерът на това отношение, колкото самият факт, че то съществува; старата госпожица бе разбрала още, че неговото присторено, и то поради липса на актьорски опит и дарба много зле играно равнодушие не говори за отслабване, а за укрепване на отношението, за една по-висша негова фаза. Без каквито и да са претенции и надежди за себе си госпожица Енгелхард постоянно се впущаше в безкористни венцехваления по адрес на госпожа Шоша, при което особеното беше, че Ханс Касторп — макар и не веднага, а по-късно и постепенно — напълно ясно разбра и прозря нейните подстрекателства, те дори го отвратиха, но това не му попречи да се поддаде на тяхното влияние и да се остави да го залъгват.

— Буф! — казваше старата мома. — Ето я и нея. Няма нужда човек да вдига глава, за да се увери кой е дошъл. Разбира се, ето я, че минава; и колко прелестна е походката й, сякаш котенце се промъква към паничката с мляко! Ако можехме да си разменим местата, щяхте да я наблюдавате непринудено и удобно, както аз сега. Разбирам, че не винаги можете да си въртите главата към нея — бог знае какво ще си въобрази, ако забележи… Сега казва добър ден на сътрапезниците си… Би трябвало да погледнете, толкова приятно е да я наблюдава човек. Когато се усмихва и говори както сега, на едната й буза се появява трапчинка, но не винаги, а само когато иска. Златно дете е тази жена, разглезено създание, затова е толкова нехайна. Такива хора човек, ще не ще, трябва да обича, защото и да го дразнят със своето нехайство, това дразнене само дава нов подтик да ги обича, цяло щастие е да се дразниш и въпреки това да си принуден да обичаш…

Тъй шепнеше учителката зад ръката си, без да я чуват другите, докато мъхнатата червенина върху нейното лице на стара мома напомняше за свръхнормалната й температура; нейните похотливи приказки проникваха до мозъка на костите на горкия Ханс Касторп. Една известна несамостоятелност му създаваше потребност да получи от трета страна потвърждение, че мадам Шоша е възхитителна жена, а освен това младият мъж желаеше да бъде окуражен отвън за чувства, на които разумът и съвестта му поставяха възпиращи пречки.

Между другото тези разговори се оказаха малко плодотворни в делово отношение, защото госпожица Енгелхард при най-добро желание не знаеше нещо по-подробно за госпожа Шоша, не повече от останалите в санаториума, тя не се познаваше с нея, нито пък можеше да се похвали, че е близка с някой неин познат; единственото, с което можеше да блесне пред Ханс Касторп, беше това, че произхождаше от Кьонигсберг, значи, недалече от руската граница, и знаеше някоя и друга дума руски — оскъдни качества, в които обаче Ханс Касторп бе склонен да вижда нещо като далечни лични връзки с госпожа Шоша.

— Тя не носи пръстен — казваше той, — няма венчален пръстен, както виждам. Какво значи това? Нали ми казахте, че е омъжена?

Учителката се смущаваше, като че ли бе поставена натясно и трябва да се оправдава — толкова отговорна се чувстваше за госпожа Шоша пред Ханс Касторп.

— Не се захващайте за това — казваше тя. — Тя положително е омъжена. Няма никакво съмнение. Това, че се нарича мадам, не е само за по-голям респект, както правят някои чужденки, когато са малко по-зрели, не, ние всички знаем, че тя наистина си има мъж някъде в Русия, известно е на целия курорт. Моминското й име е друго, руско, а не френско, едно име на -анова или -укова, знаех го, но съм го забравила, ако искате, ще го науча пак; тук сигурно има мнозина, които го знаят. Пръстен ли? Не, тя не носи пръстен, и на мен ми направи впечатление. Боже мой, може би не й прилича, може би прави ръката й широка. Или пък намира за еснафско да носи венчален пръстен, такъв един гладък обръч… липсва й само кошничката с ключовете… не, тя има по-голям замах… Знам ги аз, руските жени имат в природата си нещо свободно, голям замах в своя стил. Освен това в такъв един пръстен има нещо отблъскващо и разочароващо, нали той е символ на подвластност, искам да кажа, придава на жената нещо монашеско, превръща я в цветенце „не-ме-докосвай“. Не бих се учудила, ако именно това си е мислила госпожа Шоша… Такава прелестна жена, в разцвета на годините си… Тя вероятно няма нито основание, нито желание да изтъква брачната си обвързаност пред всеки господин, комуто подава ръка…

Боже мой, колко труд само си даваше учителката! Ханс Касторп я погледна уплашен в лицето, но тя посрещна погледа му с някаква дива дързост. После и двамата помълчаха малко, за да си починат. Ханс Касторп ядеше и потискаше треперенето на главата си. После каза:

— А мъжът й? Не се ли грижи за нея? Никога ли не я посещава тук горе? Какъв е собствено той?

— Чиновник. Руски правителствен чиновник в някакъв далечен уезд, Дагестан, знаете ли, далече на изток, оттатък Кавказ, там е командирован. Не, нали ви казах, че никой не го е виждал още тук горе. А тя вече е пак от три месеца насам тука.

— Значи, не за първи път идва?

— О не, вече за трети път. А междувременно е пък другаде, в подобни заведения. Напротив, тя го посещава понякога, не често, един път в годината за някое и друго време.

— Е да, нали е болна…

— Вярно, болна е. Но не чак дотам. Не чак толкова сериозно болна, че да се налага да стои постоянно в санаториуми и да живее разделена от мъжа си. Това трябва да си има по-различни и по-други причини. Тука всички смятат, че има. Може би не й харесва тоя Дагестан, там в Закавказието, едно такова диво отдалечено място, в края на краищата какво чудно в това. Но може би малко и в мъжа се крие причината, дето не й харесва да стои при него. Името му е френско, но той си е руски чиновник, а тия чиновници са сурови люде, можете да ми повярвате. Виждала съм веднъж един такъв, брадата му имаше цвят на желязо, а лицето му беше такова едно червено… До висша степен са подкупни и всички се наливат с вутки, това е тяхната ракия, разбирате ли… За приличие хапнат по някоя дреболия, няколко мариновани гъби или парче чига, и пият без всякаква мярка. Това наричат закуска…

— Вие всичко струпвате все върху него — каза Ханс Касторп. — Но ние не знаем дали тя не е виновна, дето не живеят добре заедно. Трябва да бъдем справедливи. Като я погледна, пък и това невъзпитано тръшкане на вратите… аз не я смятам за ангел, не ми се сърдете, но малко се съмнявам в нея. Но вие не сте неутрална, вие сте потънали до уши в предубеждения в нейна полза…

Тъй постъпваше той понякога. С хитрост, която всъщност бе чужда на природата му, той така докарваше работите, че увлечението на госпожица Енгелхард към госпожа Шоша не излизаше това, което в действителност беше и което добре познаваше, а нещо съвсем друго — лично нейно, самостоятелно, малко смешно увлечение, с което той, независимият Ханс Касторп, можеше да подразни старата мома от една хладнокръвна и хумористична позиция. И тъй като бе сигурен, че неговата съучастничка не ще се противи и ще приеме безочливото му извъртане, той нищо не рискуваше.

— Добро утро! — казваше той. — Добре ли починахте? Надявам се, че сте сънували вашата хубава Минка… Не, как се изчервявате само, като я спомене човек! Съвсем сте си загубили ума по нея, надявам се, че няма да отричате.

И учителката, която наистина се бе изчервила и се навеждаше ниско над чашата си, шепнеше с половин уста:

— Не така, пфу, господин Касторп! Не е хубаво от ваша страна, дето ме поставяте в неудобно положение с вашите подмятания. Всички забелязват, че се интересуваме от нея и че ми казвате работи, които ме карат да се изчервявам…

Това, което двамата сътрапезници вършеха, бе странно. И двамата знаеха, че безобразно лъжат, че Ханс Касторп дразни учителката с госпожа Шоша само за да може да говори за нея, при което изпитваше едно нездраво и замаскирано удоволствие да закача старата мома; тя от своя страна приемаше играта: първо, от своднически съображения, второ, защото, за да угоди на младия мъж, наистина беше се заплеснала малко в госпожа Шоша, трето, защото изпитваше едно мизерно удоволствие от факта, че я закачат и карат да се изчервява. Това и двамата знаеха — всеки за себе си и един за друг, — и всичко бе объркано и нечисто. Но макар че Ханс Касторп обикновено се отвращаваше от объркани и нечисти работи, макар че и сега се чувстваше отвратен, той продължи да гази в тая размътена каша, като за успокоение си казваше, че е само на гости тук горе и че скоро ще си ходи. С изкуствена деловитост той преценяваше като познавач външността на „нехайната“ жена, установяваше, че отпред изглежда значително по-млада и по-хубава, отколкото в профил, че очите й са прекалено раздалечени и че държането й съвсем не е безукорно, в замяна на което мишниците й са хубави и „меко оформени“. Като казваше това, той се стараеше да прикрие треперенето на главата си, при което не само трябваше да разбере, че учителката забелязва напразните му усилия, но с най-голямо отвращение установи, че и нейната глава също трепери. А и това, че нарече госпожа Шоша „хубавата Минка“, бе само политика и необикновена хитрост, защото така можеше да продължи да разпитва:

— Аз казвам „Минка“, но как й е името всъщност? Става дума за малкото име. Както безспорно сте си загубили ума по нея, трябва непременно да знаете малкото й име.

Учителката се замисли.

— Чакайте, знам го — каза тя. — Знаех го. Не се ли казва Татяна? Не, не беше така, а и Наташа не е. Наташа Шоша? Не, не така съм го чувала. Чакайте, сетих се! Авдотя се казва. Или нещо от този вид. Защото Катьенка или Ниночка в никой случай не е. Наистина съм забравила. Но лесно мога да го науча, ако държите на това.

На другия ден тя действително знаеше името. Тя го изрече, когато стъклената врата се затръшна. Госпожа Шоша се казваше Клавдия.

Ханс Касторп не разбра веднага. Той я накара да повтори името и да го каже буква по буква, преди да го схване. После на няколко пъти го повтори, като поглеждаше към госпожа Шоша със зачервените си очи и един вид й го проверяваше.

— Клавдия — каза той, — да, може да се казва така, отлично й отива.

Той не скриваше радостта си от тази интимна дума и говореше вече само за „Клавдия“, когато ставаше дума за госпожа Шоша.

— Вашата Клавдия прави топчета от хляб, току-що видях. Не е много изискано.

— Зависи кой го прави — отвърна учителката. — На Клавдия й прилича.

Да, престоите в залата със седемте маси доставяха голямо удоволствие на Ханс Касторп. Той съжаляваше, когато трябваше да излезе, но се утешаваше, че много скоро, след два или два и половина часа, ще седне пак тука, а когато отново сядаше, струваше му се, че изобщо не е ставал. Какво се бе случило междувременно? Нищо. Една кратка разходка до водостока или до Английския квартал, малко почивка в лежащия стол. Това не бе сериозно прекъсване, не бе някое трудно за преодоляване препятствие. Друго би било, ако предстоеше някоя работа, ако имаше грижи и мъки, които трудно могат да се предвидят предварително. Но нямаше такова нещо в разумно и сполучливо устроения живот в „Бергхоф“. Ханс Касторп можеше, когато станеше от едно ядене в трапезарията, съвсем непосредствено да се радва на следното — доколкото „да се радва“ бе правилната дума за това очакване отново да види болната госпожа Шоша, може би тази дума бе прекалено лека, безгрижна, проста и обикновена. Може би читателят е склонен да смята само такива изрази — безгрижни и обикновени — като подходящи и допустими за личността и вътрешния живот на Ханс Касторп, но ние припомняме, че той като разумен и съвестен млад човек не би могъл просто „да се радва“ на вида и присъствието на госпожа Шоша и тъй като знаем това, подчертаваме, че ако бяха му предложили тази дума, той би я отхвърлил с едно свиване на раменете.

Да, той бе станал прекалено придирчив към известни изразни средства — една подробност, която заслужава да се отбележи. Той се разхождаше, докато бузите му горяха в суха жар, и си тананикаше, тъй като се намираше в настроение, склонно към музика и чувствителност. Той си тананикаше една песенчица, която, кой знае къде и кога, бе чул от някакъв незначителен сопран някъде на гости или на благотворителен концерт и сега си бе припомнил; една безобидна безсмислица, в която почваше:

Колко чудно ме увлича

всяко слово твое,

и той се готвеше да продължи:

що от твойте устни иде

до сърцето мое…,

когато изведнъж вдигна рамене, каза „смешно“ и отхвърли и нежната песенчица като безвкусна и нелепа, отхвърли я с известна меланхолия и суровост. Тази сантиментална песенчица можеше да задоволи и увлече някой млад мъж, който, както се казва, „е подарил сърцето си“ по допустим начин, спокойно и изпълнен с надежди, на някоя здрава гъска долу в равнината и се е отдал на своите допустими, перспективни, разумни и всъщност радостни чувства. За Ханс Касторп и за връзката му с мадам Шоша — думата „връзка“ е за негова сметка, ние не поемаме отговорност за нея — едно такова стихотворенийце съвсем не бе подходящо; както си бе в лежащия стол, той бе готов да го прецени от естетична точка като „глупаво“, но се спря насред път и се намуси, без да измисли друго, по-подходящо определение.

Едно нещо обаче му доставяше задоволство, когато лежеше и слушаше сърцето си, физическото си сърце, което бързо и доловимо биеше всред тишината — предписаната от режима тишина, която цареше в целия „Бергхоф“ през време на главната почивка. То биеше упорито и настойчиво, това негово сърце, както почти винаги правеше, откак той бе дошъл тук горе, но напоследък Ханс Касторп по-малко се тревожеше за него, отколкото през първите дни. Сега вече не можеше да се каже, че то бие на своя глава, безпричинно и без връзка с душата. Такава връзка съществуваше или поне лесно можеше да се установи, афектът, който оправдаваше екзалтираната деятелност на тялото, без друго беше налице. Ханс Касторп трябваше само да помисли за госпожа Шоша — а той мислеше за нея, — за да се появи съответстващото на сърцебиенето чувство.

Пораждащ се страх за двамата дядовци и за разходката с лодка в здрача

Времето бе от лошо по-лошо — в това отношение Ханс Касторп няма щастие през своя кратък престой по тези места. Не че валеше сняг, но дни наред се лееше един тежък, отвратителен дъжд, гъсти мъгли изпълваха долината, а като смешна придавка — защото и без това бе толкова студено, че отоплиха трапезарията — мълнии току се разреждаха със сложен повтарящ се кънтеж.

— Жалко — каза Йоахим. — Аз все мислех, че някой път ще си вземем закуската и ще се качим на Шацалп или другаде. Но изглежда, че няма да го бъде. Дано последната ти седмица излезе по-добра.

Но Ханс Касторп отговори:

— Остави. Съвсем не съм запален за нови начинания. Първото не ми понесе много. Най-добре си почивам, когато живея от ден за ден без много разнообразие. Разнообразието е за дългосрочните. Защо ми е разнообразие на мене с моите три седмици.

Така беше, той се чувстваше достатъчно изпълнен и зает тук. Ако хранеше надежда, то изпълнението и разочарованието го очакваха тук, а не на някаква си Шатцалп. Не скука го измъчваше, напротив, той почна да се плаши, че много бързо наближава краят на престоя му. Втората седмица напредваше, две трети от неговия престой скоро се навършваха, а почнеше ли третата, трябваше вече да се мисли за куфара. Първото освежаване на Ханс Касторповото чувство за време бе отдавна преминало; дните бяха почнали неусетно да отлитат, и то въпреки че едно винаги подновяващо се очакване разтегляше всеки един от тях, въпреки че те набъбваха от потайни, премълчани преживявания… Да, времето е загадъчно нещо, неговата същност трудно може да се обясни!

Ще бъде ли необходимо по-точно да определим онези потайни преживявания, които едновременно и обременяваха, и окриляха дните на Ханс Касторп? Но всеки ги познава, те бяха напълно обикновени в своята сантиментална дребнавост, а и в някой по-разумен и по-надежден случай, на който би отговаряла безвкусната песенчица „колко чудно ме увлича“, те едва ли биха могли другояче да се развият.

Не бе възможно мадам Шоша да не бе забелязала, че някакви мрежи се плетяха на една маса и прехвърляха към нейната, а необузданите намерения на Ханс Касторп бяха именно такива — тя трябваше да разбере възможно по-добре това. Наричаме ги необуздани, защото неразумността на цялата работа бе напълно ясна за Ханс Касторп. Но когато човек стигне дотам, докъдето бе стигнал или бе на път да стигне Ханс Касторп, нека му се и другата страна да е осведомена за състоянието му, колкото и безсмислено и неразумно да е това. Такъв е човекът.

След като, значи, госпожа Шоша се бе извърнала към въпросната маса два-три пъти през време на яденето, случайно или под магнетично въздействие, и всеки път бе срещала очите на Ханс Касторп, тя за четвърти път погледна преднамерено нататък и отново срещна очите му. При петия път тя не можа да го улови непосредствено; той тъкмо тогава не бе на пост. Но той веднага усети, че го гледат и толкова бърже вдигна погледа си към нея, че тя усмихнато се извърна. Тази усмивка го изпълни с недоверие и възхищение. Ако тя го смяташе за дете, лъжеше се. Нуждата му от изтънченост бе голяма. При шестия път, когато долови, усети, вътрешно се убеди, че тя гледа към него, той се загледа с натрапчиво недоволство в една дама с пъпчиво лице, която бе дошла до масата им, за да се поразговори с пралелята, издържа здраво цели две или три минути и не отстъпи, докато не бе сигурен, че киргизките очи са го оставили — едно особено актьорство, което госпожа Шоша можеше, не, трябваше да прозре, за да се позамисли върху голямата изтънченост и самообладанието на Ханс Касторп… Случи се и друго. В една пауза между яденето госпожа Шоша се обърна нехайно и взе да разглежда салона. Ханс Касторп бдеше: погледите им се срещнаха. Докато се гледат един друг — болната с неопределен взор и подигравателно, Ханс Касторп с възбудена твърдост (той дори си стискаше зъбите, докато издържаше на погледа й), — салфетката й е на път да падне, да се плъзне от полата й върху пода. Като трепва нервно, тя посяга да я хване, но и той не остава спокоен, надига се наполовина от стола и слепешката понечва да се хвърли на помощ, да преодолее осемте метра разстояние и една междинна маса, сякаш би настъпила катастрофа, ако салфетката стигне до земята… В последния момент тя успява да я хване досами пода. Но още наведена, хванала салфетката за единия край, намръщена и ядосана от глупавата малка паника, която я бе обзела и за която, изглежда, обвинява него — тя още веднъж вдига поглед насреща му, забелязва го, че е застанал като за скок, вижда вдигнатите му вежди и с усмивка извръща лицето си.

Тая случка предизвика у Ханс Касторп неудържим триумф. Но реакцията не закъсня, тъй като цели два дни, значи, при десет слизания в трапезарията, госпожа Шоша не се оглеждаше наникъде, тя дори не се „представяше“ на публиката на влизане, както й беше обичаят. Това бе тежко. Но тъй като тези пропуски без съмнение се отнасяха до него, връзка все пак имаше, макар и в негативна форма; и това му стигаше.

Той видя, че Йоахим бе напълно прав със своята забележка, че никак не е лесно да се сключват познанства тук освен със сътрапезниците. Защото наистина имаше един кратък час след вечерята, който често не траеше и двайсет минути, когато всички се събираха на приказки долу, но тогава мадам Шоша седеше, без изключение, и дъното на малкия салон, който, изглежда, бе отреден за „добрата руска маса“ — седеше всред своето обкръжение: господина с хлътналите гърди, смешника с вълнестата коса, тихия д-р Блуменкол и младежа с увисналите рамене. Пък и Йоахим винаги го караше да си тръгват, за да не съкратяват вечерния режим на лежане, както казваше, а може би и по други диетични съображения, които не упоменаваше, но които Ханс Касторп предполагаше и уважаваше. Ние го обвинихме в необузданост, но накъдето и да бяха насочени желанията му, той не се стремеше да се запознае с госпожа Шоша и всъщност бе съгласен с обстоятелствата, които пречеха на това. Неопределените напрегнати връзки, които неговите погледи и неговото държание бяха създали между него и рускинята, се развиваха извън обществото, те към нищо не задължаваха и не биваше да задължават. Характерът на тези връзки бе такъв, че не следваше те да бъдат отхвърлени от неговата гледна точка за обществото; обстоятелството, че той свързваше сърцебиенето си с мислите за Клавдия, далече не бе достатъчно да разклати у внука на Ханс Лоренц Касторп убеждението, че той не може да има в действителност други връзки освен тези, потайните, с една чужденка, която прекарва живота си по разни курорти, разделена от своя мъж и без венчален пръстен на ръката си, която няма безукорно държание, тръшка врати, прави топчета от хляб и безсъмнено си гризе ноктите; дълбока пропаст разделяше нейното съществование от неговото, той не би могъл да я защити от никоя критика, която сам би смятал за уместна. Естествено Ханс Касторп бе лишен от лично високомерие, но едно унаследено високомерие от по-общ вид стоеше написано върху челото му и около малко сънливо гледащите му очи; оттук произхождаше чувството му за превъзходство, от което той нито можеше, нито искаше да се отърси, когато наблюдаваше битието и съществото на госпожа Шоша. Странното беше, че той усети особено живо и може би изобщо за първи път това сложно чувство за превъзходство, когато един ден чу госпожа Шоша да говори немски — тя стоеше с ръце в джобовете на дрехата си след един обед в трапезарията и се измъчваше, между другото по прелестен начин, с немския език, както Ханс Касторп на минаване забеляза; тя се разговаряше с една друга пациентка, вероятно позната от терасата за лежане; с внезапна и непозната дотогава гордост Ханс Касторп слушаше матерния си език, макар че бе наклонен да пожертва тази гордост пред възхищението, с което нейните чаровни грешки и повалености го изпълваха.

С една дума: в негласната връзка с една нехайна представителка на тия тук горе Ханс Касторп виждаше само едно ваканционно приключение, което не можеше да има каквито и да са претенции за одобрение пред трибунала на разума, пред неговата собствена разумна съвест — главно затова, защото госпожа Шоша бе болна, отпусната, дигаше температура и вътрешно бе разядена, обстоятелства, които бяха в тясна връзка със съмнителността на цялото й съществуване и даваха своето отражение върху чувството за предпазливост и дистанция у Ханс Касторп… Не, дори и на ум не му идваше да търси истинско познанство с нея, а що се отнася до останалото, то зле или добре щеше да свърши без последствия, когато след седмица и половина той ще постъпи на практика у „Тундер & Вилмс“.

Засега обаче работите така се бяха докарали, че той бе почнал да намира в емоциите, напреженията, успехите и разочарованията, които възникваха вследствие на сантименталната му връзка с пациентката, истинския смисъл и съдържание на ваканционния си престой; вживял се бе в тях и настроението му зависеше от тяхното развитие. Обстоятелствата бяха крайно благоприятни за това, защото хората живееха тук при установена и задължителна за всички дневна програма, на ограничена площ, макар че госпожа Шоша бе настанена на друг етаж — първия, и макар че, както му каза учителката, почиваше на общата тераса за лежане върху покрива (същата, където неотдавна капитан Миклозич бе загасил лампите), срещите винаги бяха възможни и дори неизбежни — не само поради петте слизания дневно до трапезарията, но и иначе, на всяка стъпка, от сутрин до вечер. Ханс Касторп намираше забележително всичко това, а и никакви грижи и мъки не закриваха перспективата, макар че имаше нещо потискащо, дето бе затворен заедно с благоприятните случайности.

Той взе и да им помага малко, впрегна и мозъка си, за да коригира щастието. Тъй като госпожа Шоша обикновено закъсняваше за трапезата, той така докарваше работите, че също закъсняваше, за да може пътем да я срещне. Той забавяше тоалета си, не бе готов, когато Йоахим влизаше да го вземе, пращаше братовчед си да върви и казваше, че ей сега ще го настигне. Съветван от инстинкта и състоянието си, той изчакваше до момента, който му се струваше най-подходящ, и изтичваше до първия етаж, като не продължаваше по същото стълбище, по което бе слязъл, а тръгваше по коридора, към чийто край се намираше една отдавна позната му врата — вратата на стая № 7. Този път по коридора от едното стълбище до другото му предлагаше, така да се каже, на всяка крачка една сгода, тъй като всеки миг въпросната врата можеше да се отвори — и това често се случваше: тя шумно се затръшваше зад госпожа Шоша, която безшумно бе излязла и безшумно, гъвкаво се придвижваше по стълбището… Тя минаваше пред него и си оправяше косата с ръка или пък Ханс Касторп минаваше пред нея и усещаше погледа й в гърба си, при което крайниците му изтръпваха, а по гърба му полазваха мравки, в желанието си да поважничи обаче той се преструваше, че не иска да знае за нея и че си води свой собствен живот в горда независимост — пъхаше си ръцете в джобовете на сакото, съвсем без нужда развръщаше раменете си или енергично се окашлюваше, като дори си потупваше гърдите с пестник — само и само за да й изтъкне колко непринудено се държи.

На два пъти той се показа още по-ловък. След като вече бе седнал на трапезата, той изненадано и сърдито каза: „Виж ти, забравил съм си носната кърпа. Ще трябва сега пак да се качвам горе.“ И той се върна, за да се срещне с Клавдия, което бе нещо по-друго, по-опасно и далече по-привлекателно, отколкото да я знае, че върви след него. Когато първия път направи тази маневра, тя от известно разстояние го измери с очи, и то много безцеремонно и без стеснение, от горе до долу, но като се приближи, отвърна равнодушно лицето си и отмина, така че резултатът от тая среща не бе кой знае колко голям. При втория път обаче тя го погледна и не само отдалече, а през цялото време го гледаше, твърдо и малко мрачно го гледаше право в лицето и дори като отмина, извърна главата си към него — горкият Ханс Касторп изтръпна до мозъка на костите. Всъщност не би трябвало да го съжаляваме, защото той сам искаше това и сам си го бе докарал до главата. Но срещата му направи много силно впечатление не само докато трая, но и после, защото чак след като премина, той разбра ясно и отчетливо как бе било. Никога още не бе имал лицето на госпожа Шоша толкова близо пред себе си, никога досега не бе го виждал с всичките му подробности: той можа да различи късите косици, които се отделяха от плитките с метално-червен отблясък, навити около главата, и само една педя разстояние имаше между неговото лице и нейното, това лице със странна, отдавна позната му форма, което му се нравеше повече от всичко на света; форма чуждоземна и характерна (защото само чуждото ни се струва характерно), изпълнена със северна екзотика и тайни, която подканя към вникване, след като нейните отличителни белези и съотношения не могат лесно да се определят. Решително значение имаха високите издадени скули: те притискаха необикновено плитките, необикновено раздалечените очи и дори ги изкривяваха малко, като същевременно бяха причина за леката вдлъбнатост на бузите, които от своя страна подчертаваха разкошните леко извити устни. И после очите, тези тесни и (така ги виждаше Ханс Касторп) просто вълшебно изрязани киргизки очи, които имаха сиво-синия или синьо-сивия цвят на далечни планини и които понякога при страничен поглед, който не служеше за гледане, се преливаха и прибулваха до пълен нощен мрак — това бяха очите на Клавдия, които безцеремонно и съвсем отблизо го разглеждаха и по разположение, цвят и израз толкова особено и страшно приличаха на очите на Пшибислав Хипе. „Приличаха“ не бе точната дума — те бяха същите очи, а и ширината на горната половина на лицето, сплеснатият нос, всичко, с изключение на зачервената бяла кожа и здравия цвят на бузите, който показваше у госпожа Шоша само едно измамно здраве и както у всички останали тук не бе повече от един повърхностен резултат от лежането на чист въздух — всичко това бе също като у Пшибислав и също така го бе поглеждал той, когато се разминаваха в училищния двор.

Това бе вълнуващо във всяко отношение; Ханс Касторп бе възхитен от срещата, а същевременно усети да се надига у него страх, същото притеснение, което предизвикваше у него обстоятелството, че бе затворен в тясно пространство заедно с благоприятните случайности, а това, че отдавна забравеният Пшибислав го срещна тук горе като госпожа Шоша и го изгледа с киргизките си очи, му създаде чувството, че е затворен заедно с Неизменното и Неизбежното, което едновременно го ощастливи и обезпокои. Неизбежното бе и обнадеждаващо, и злокобно, заплашително; младият Ханс Касторп усети остра нужда от помощ — у него се извършваха неопределени и инстинктивни процеси, които се изразяваха в едно отглеждане, опипване и търсене на помощ, съвет и подкрепа, той се сети за редица хора, за които имаше смисъл да помисли в случая.

Между тях беше Йоахим, добрият, почтеният Йоахим, чиито очи бяха добили през тези месеци един толкова печален израз и който понякога толкова пренебрежително свиваше рамене, както никога не бе правил в миналото — Йоахим със „Синия Хайнрих“ в джоба, както госпожа Щьор имаше навик да нарича шишенцето: е едно толкова нахално и безсрамно лице, че всеки път възмущаваше Ханс Касторп до дън душа… Честният Йоахим, който измъчваше и тормозеше придворния съветник Беренс да го пусне да си върви „долу“ или „в равнината“, както тук с лек, но ясно изразен акцент на подценяване наричаха света на здравите; да го пусне, за да постъпи на съкровено желаната служба. За да може по-скоро да стигне дотам и за да печели време, което тук толкова лесно разхищаваха, той спазваше най-съвестно режима — правеше го заради по-скорошното си оздравяване безсъмнено, ала, както понякога се струваше на Ханс Касторп, и заради самия режим, който в края на краищата бе служба като всяка друга служба и дългът си беше дълг. Така Йоахим всяка вечер, минал не минал четвърт час след вечерята, го караше да лягат и то бе добре, защото неговата войнишка изпълнителност оправяше малко цивилните навици на Ханс Касторп, който иначе, макар и да бе безсмислено и безнадеждно, би останал по-дълго време долу с очи, обърнати към малкия салон с русите. Това, че Йоахим толкова настояваше да вървят горе, си имаше и друга, потайна причина, която бе станала напълно ясна за Ханс Касторп, откак бе разбрал защо Йоахим пребледнява на петна и защо в известни моменти устата му се изкривява по толкова жалък начин. Защото и Маруся, вечно засмяната Маруся с малкия рубин на хубавия си пръст, с портокаловия парфюм и високите, проядени гърди, най-често оставаше долу след вечеря и Ханс Касторп разбираше, че това обстоятелство прогонва Йоахим, тъй като страшно много го привличаше. И Йоахим ли беше „затворен“ — по-угнетяващо и по-притеснено от самия Ханс Касторп, тъй като Маруся на всичко отгоре сядаше по пет пъти на ден със своята портокалена кърпичка на трапезата заедно с тях? Във всеки случай Йоахим беше зает премного със себе си, за да може неговото съществование да принесе вътрешна полза на Ханс Касторп. Неговото постоянно бягство от събиранията след вечеря му правеше чест, но едва ли можеше да действа успокоително на Ханс Касторп; понякога му се струваше, че в Йоахимовия пример за спазването на режима и в съветите, които му даваше в тая насока, има нещо съмнително.

Ханс Касторп не бе изкарал и две седмици тук, но времето му се струваше по-дълго; дневната програма на тези тук горе, която Йоахим толкова съвестно спазваше, бе почнала да добива в очите му един свещен, себепонятен и ненарушим облик, така че животът долу в равнината, погледнат оттук, му се струваше почти странен и ненормален. Той вече бе свикнал да се оправя много сръчно с двете одеяла, с които при студено време се увиваше за режимното лежане като правилен пакет, да се превръща на истинска мумия; малко му трябваше още, за да достигне Йоахим в майсторлъка и изкуството да се омотава съвсем по правилата с тях, и доста се учудваше при мисълта, че долу в равнината нямат и понятие за това изкуство и предписание. Да, то бе чудно, но същевременно Ханс Касторп се удивляваше и на това, че го намира чудно, и у него се надигна отново онова безпокойство, което го караше вътрешно да се оглежда за съвет и подкрепа.

Той си помисли за придворния съветник Беренс и за неговия даден sine pecunia съвет да живее съвсем като пациентите и дори да си мери температурата, сети се и за Сетембрини, който си бе умрял от смях за този съвет и после бе процитирал нещо от „Вълшебната флейта“. Да, за тия двамата си помисли той за опит, за да види дали ще се почувства по-добре. Та придворният съветник Беренс бе беловлас мъж, можеше да бъде баща на Ханс Касторп. При това беше шеф на заведението, висш авторитет — а неспокойното сърце на Ханс Касторп чувстваше именно нужда от бащински авторитет. И все пак не му се удаваше да помисли за придворния съветник със синовно доверие. Той бе погребал тук жена си — страдание, което за известно време бе го направило чудак, а после бе останал в курорта, защото бе свързан с гроба, освен това и защото болестта и него бе закачила. Минало ли му беше? Здрав ли беше, имаше ли недвусмисленото желание да оздрави хората, за да могат час по-скоро да се върнат долу в равнината и да си гледат службата? Бузите му бяха постоянно синкави, той всъщност изглеждаше, сякаш дига температура. Но човек можеше да се мами, можеше само въздухът да е причина за този цвят на лицето: Ханс Касторп сам усещаше тук от сутрин до вечер някаква суха жар, без да има температура, доколкото можеше да прецени без термометър. Но когато човек чуеше придворния съветник да приказва, можеше пак да мисли, че има повишена температура; начинът на говоренето му не беше съвсем в ред: приказките му бяха бодри, весели и непринудени, но в тях имаше нещо странно, нещо екзалтирано, особено като се имат пред вид синкавите му бузи и сълзящите му очи, които изглеждаха, като че все още оплаква жена си. Ханс Касторп си спомни за всичко, Което Сетембрини бе казал относно „меланхолията“ и „порочността“ на придворния съветник и как бе го нарекъл „хаотична душа“. Може би го правеше от проклетия и вятърничавост, но той въпреки това намери, че мисълта за придворния съветник Беренс не му носи особена подкрепа.

Оставаше естествено Сетембрини, опозиционерът, фанфаронът и „homo humanus“, както сам се наричаше, който с много настръхнали думи го бе предупредил да не счита болест, съчетана с глупост, за противоречие и дилема на човешките чувства. Какво представляваше той? И имаше ли смисъл да мисли за него? Ханс Касторп добре си спомняше своите крайно оживени сънища, които изпълваха тук горе нощите му, когато, скандализиран от тънката, суха усмивка на италианеца под хубавата извивка на мустаците му, го бе наричал шарманкаджия и бе се мъчил да го отмахне от себе си, защото пречи. Но това бе насън, а будният Ханс Касторп бе друг, по-малко свободен от спящия. Буден, той сам искаше да бъде друг — може би добре беше, че правеше опит вътрешно да възприеме особения характер на Сетембрини, неговата непримиримост и критика, макар че беше сълзлива и бъбрива. Той сам се бе нарекъл педагог; очевидно искаше да влияе върху хората, а младият Ханс Касторп от сърце желаеше да му влияят — разбира се, не дотам, че да се остави на Сетембрини да му нарежда да опакова куфара си и да замине преди срока, както неотдавна напълно сериозно му бе предложил.

„Placet experiri“, помисли той усмихнат, тъй като толкова латински разбираше още, без да има право да се нарича homo humanus. И така той бе хвърлил едно око на Сетембрини и охотно, но не без критично внимание слушаше това, което италианецът разправяше при случайните срещи било при разходките до скамейката на склона, било при слизането до курорта, било при други случаи, например когато Сетембрини пръв свършваше яденето и със своите карирани панталони и клечка за зъби в устата се понасяше из салона със седемте маси противно на всички добри маниери, за да иде до масата на братовчедите. Той заставаше там в грациозна поза, кръстосал крака, и разговаряше, жестикулирайки с клечката за зъби. Или пък си придръпваше стол и сядаше на ъгъла между Ханс Касторп и учителката или на другата страна, между Ханс Касторп и мис Робинсън, и гледаше как деветте сътрапезници изяждат десерта си, от който той, изглежда, се беше отказал.

— Моля да бъда допуснат в този благороден кръжок — казваше той, като се ръкуваше с братовчедите и поздравяваше с поклон останалите. — Този пивовар там… да не говорим за отчайващия вид на пивоварката. Но този господин Магнус току-що изнесе цяла лекция върху психологията на народите. Искате ли да чуете? „Нашата мила Германия е една голяма казарма, вярно. Но тя крие у себе си много кадърност и аз не сменям нашата солидност срещу учтивостта на другите. Каква полза от всичката учтивост, ако отляво и отдясно ме мамят.“ В този стил. Нямам вече сили. Срещу мен седи едно клето създание с надгробни рози върху бузите, една стара мома, която без прекъсване говори за зет си, човек, за когото никой нищо не знае, нито пък иска да знае. С една дума, не мога вече, обрах си крушите.

— Побягнахте, грабвайки знамето — каза госпожа Щьор, — мога да си представя.

— Точно така! — извика Сетембрини. — Знаменито! Виждам, тук вее друг вятър — няма съмнение, попаднах, където трябва. Побягнах и грабнах… Как само умеете да се изразявате!… Мога ли да се осведомя за състоянието на вашето здраве, госпожа Щьор?

Ужасно беше как госпожа Щьор се превземаше.

— Велики боже — каза тя, — то е все същото, господинът сигурно сам знае. Правим две крачки напред и три назад; изкара ли човек пет месеца, пристига Стария и притуря половин година. Ах, истински Танталови мъки[11]. Човек тика ли, тика и мисли, че е стигнал догоре…

— О, колко хубаво от ваша страна! Разрешавате на бедния Тантал малко разнообразие. Сменяте го в търкалянето на прочутия мрамор. Това наричам аз истинско добросърдечие. Но как стои другият въпрос? Тайнствени работи ставали с вас, мадам. Истории за двойници, астрални тела… Досега не им вярвах, но това, което става с вас, ме обърква…

— Изглежда, че господинът иска да му служа за развлечение.

— Съвсем не! Не съм и помислял дори! Успокоете ме първо върху известни тъмни страни на вашето съществование, пък после ще говорим за развлечения. Разхождам се снощи между девет и половина и десет в парка, поглеждам към балконите, електрическата лампа на вашия балкон свети в мрачината. Значи, сте лежали там съгласно режима, разума и правилника. „Ето я, че лежи нашата болна хубавица — казвам си аз — и спазва точно режима, за да се върне час по-скоро дома в обятията на господин Щьор.“ А какво чувам преди няколко минути? Че по същото време са ви видели в чинематографо (господин Сетембрини произнесе думата по италиански с ударение върху четвъртата сричка), в чинематографо под аркадите на казиното, а после и в сладкарницата пред десертно вино и някакви целувки, и то…

Госпожа Щьор кършеше рамене, хилеше се зад салфетката, мушкаше лакти в ребрата на Йоахим Цимсен и тихия д-р Блуменкол и по всякакъв начин проявяваше своето тъпо самодоволство. Тя имаше обичай да оставя лампата да свети за заблуда на балкона, тайно да се измъква и да отива долу в Английския квартал да се забавлява. Мъжът й я очакваше в Канщат. Между впрочем тя не бе единствената пациентка, която имаше този навик.

— … и то — продължи Сетембрини — тези целувки сте вкусили в чия компания? В компанията на капитан Миклозич от Букурещ! Уверяват ме, че носел корсет, но, боже мой, какво значение има това тук! Заклевам ви, мадам, къде бяхте? Вие сте двойна! Във всеки случай сте били заспали и докато земният дял на вашето същество е лежал сам-саменичък, духовният дял се е забавлявал в компанията на капитан Миклозич и неговите целувки…

Госпожа Щьор се извиваше и дърпаше, сякаш я гъделичкаха.

— Човек не знае дали да ви пожелае обратното — каза Сетембрини. — Да бяхте изяли целувките сама, а за лежането да бяхте с капитан Миклозич…

— Хи, хи, хи…

— А знаете ли онзиденшната история? — каза италианецът ненадейно. — Откараха някого — дяволът го откара или всъщност госпожа майка му, една енергична дама, много ми се хареса. Става дума за младия Шнерман, Антон Шнерман, който седеше там отпред, на масата на госпожица Клефелд — виждате, че мястото му е празно. То скоро пак ще бъде заето, не ме е грижа за това, но Антон го отнесе бурята, докато се усети, и замина. Дошъл бе на шестнадесет години тук, а прекарал бе година и половина; тъкмо бяха му трупнали още шест месеца. И какво става? Не знам кой, но някой подшушнал нещичко на мадам Шнерман и тя подразбрала, че синчето й служи на Бакхус и тъй нататък. Явява се без предупреждение на сцената — истинска матрона, три глави по-висока от мене, беловласа, разярена, — без да приказва, удря няколко плесника на господин Антон, хваща го за яката и го настанява във влака. „Ако ще пропада, казва тя, може и долу да пропадане.“ И се прибират у дома.

Наоколо всички, които можеха да го чуят, се смееха, защото господин Сетембрини говореше много забавно. Той бе в течение на последните новини, макар че имаше критично-подигравателно отношение към общия живот на онези тук горе. Той знаеше всичко. Знаеше имената и подробности от живота на новопристигналите; съобщаваше, че вчера на еди-кой си или еди-коя си направили резекция на ребрата и от най-достоверен източник знаеше, че от есента нататък няма да приемат болни с температура над 38,5 градуса. През миналата нощ, разправяше той, кученцето на мадам Капацулиас от Митилин седнало върху бутона на електрическия светлинен сигнал върху нощната лампичка на господарката си, което предизвикало голяма олелия и тупурдия, особено защото не заварили мадам Капацулиас сама, а в компанията на стажанта Дюстмунд от Фридрихсхаген. Даже и д-р Блуменкол бе принуден да се усмихне на тази история, хубавата Маруся щеше да се задуши в портокалената си кърпичка, а госпожа Щьор пищеше пронизително, като с двете ръце си притискаше лявата гърда.

Но с братовчедите Лодовико Сетембрини говореше както за себе си, тъй и за произхода си, било по време на разходките или вечерните събирания, било след обяда, когато повечето пациенти бяха напуснали салона и тримата господа оставаха за малко на масата, докато момичетата разтребваха, а Ханс Касторп си пушеше своята „Мария Манчини“, чийто аромат през третата седмица отново бе почнал да му харесва. Внимателно изпитващ, недоумяващ, но готов да се остави да му влияят, той слушаше разказите на италианеца, които му разкриваха един странен, съвсем нов свят.

Сетембрини разправяше за дядо си, който бил адвокат в Милано, но на първо място голям патриот и представлявал нещо като политически агитатор, оратор и сътрудник на списания — и той опозиционер като внука, но всичко у него било в по-голям, по-смел стил. Защото, докато Лодовико, както сам с горчивина забеляза, бе изпаднал дотам, че се занимаваше с живота и събитията в интернационалния санаториум „Бергхоф“, подлагаше го на иронична критика и го отричаше в името на красивата и жизнена човещина, дядото бе създавал грижи на цели правителства, бе конспирирал срещу Австрия и Свещения съюз, които тогава държали в затъпяващо робство неговото разпокъсано отечество, и бил деен член на някои разпространени в Италия тайни общества — бил „карбонаро“, както обясни Сетембрини с ненадейно сподавен глас, сякаш и днес още бе опасно да се говори за това. Според разказите на внука този Джузепе Сетембрини се представи пред двамата слушатели, с една дума, като някакво тъмно, страстно и бунтовно съществование, като един водач на съзаклятници и заговорник, и при всичката почит, към която те учтиво се стремяха, не им се удаде да прогонят от лицата си израза на недоверчива затвореност и дори на отвращение. Вярно, че работата беше малко по-особена: всичко, за което слушаха, бе станало отколе, почти преди сто години, то бе история, а от историята, и то от старата, те познаваха на теория същността на това, за което сега им се разправяше — отчаяното свободолюбие и непоклатимата ненавист към тиранията, — ако и никога да не бяха помисляли, че така непосредствено ще се докоснат до тия неща. Със заговорничеството и бунтовничеството на този дядо била свързана, както чуха, и голямата му любов към отечеството, за единството и свободата на което се борел; неговата бунтовна дейност била плод и резултат на тая именно достойна за уважение любов; двамата братовчеди бяха свикнали да смятат за равнозначни родолюбието и запазването на обществения ред, но колкото и странна да им се виждаше и на двамата смесицата от бунтарство и патриотизъм, те трябваше вътрешно да признаят, че по него време според условията там бунтарството е било равнозначно на гражданска добродетел, а верноподаничеството — на тъпо равнодушие към обществените въпроси.

Но не само италиански патриот бил дядо Сетембрини, а съгражданин и съратник на всички жадуващи за свобода народи. След провалянето на един известен опит за държавен преврат в Торино, където словом и делом бил замесен, той на косъм успял да се изтръгне от полицейските агенти на княз Метерних и използвал времето на своето емигрантство, за да се бори и пролива кръвта си — в Испания за конституцията и в Гърция за независимостта на елинския народ. Тук се родил бащата на Сетембрини — затова сигурно станал такъв голям хуманист и любител на класическата древност; родил се от майка с немска кръв, защото Джузепе се оженил за едно момиче в Швейцария и го повел със себе си от приключение към приключение. По-късно, след десетгодишно емигрантство, можал да се върне в отечеството си и работел в Милано като адвокат, но в никой случай не се отказвал, посредством слово и писмо, в стихове и в проза, да призовава нацията към свобода и към прогласяване на единна република, да нахвърля със страстен диктаторски устрем главоломни реформаторски програми и да проповядва на разбираем стил обединяването на всички освободени народи за изграждане на Всеобщото щастие. Една подробност, която внукът Сетембрини спомена, направи особено впечатление на младия Ханс Касторп: дядото Джузепе Сетембрини през целия си живот се явявал пред своите съграждани само в черни траурни дрехи — бил опечален, казвал той, заради Италия, отечеството му, което изтлявало в мизерия и робство. При тази подробност Ханс Касторп се сети за собствения си дядо, който също така, откак го помнеше внукът му, не бе свалял черните дрехи; той и преди това бе сравнявал двамата дядовци; разбира се, причината тук бе съвсем друга: със своето старомодно облекло Ханс Лоренц Касторп бе едно същество от минали времена, което криво-ляво се бе приспособило към настоящето, подчертавайки, че не принадлежи към него; той едва при смъртта тържествено бе приел своя истински и подходящ му вид (с накъдрената яка). Колко очебийно различни са били тези двама дядовци! Ханс Касторп се замисли, докато очите му се премрежиха, и той предпазливо поклати глава, което можеше да се сметне и за възхищение, и за недоумение и отрицание. Но той искрено се пазеше да не осъжда чуждоземното, а предпочиташе да прави сравнения и констатации. Той виждаше тясната глава на стария Ханс Лоренц Касторп да се навежда замислено в залата над позлатената кръгла кръщелна купа, тази постоянно предавана по наследство вещ; устата му се отваряше, защото устните му образуваха представката „пра“, тази глуха и благородна представка, която напомняше за места, където хората пристъпват със страхопочитание, леко приведени напред. И той видя Джузепе Сетембрини с трикольор в ръка и извадена сабя, отправил към небето тъмен взор, в който гори обреченост, да щурмува заедно със своята чета борци за свобода фалангата на деспотизма. И едното, и другото са си имали своята красота и чест, мислеше той, мъчейки се да бъде справедлив, защото се чувстваше изцяло или наполовина пристрастен. Дядо Сетембрини се бе борил за политически права, а неговият дядо или поне прадедите му са имали от край време всички права, които в течение на четири века простолюдието им бе измъкнало насила и чрез празни приказки… И двамата бяха ходили облечени в черно — дядото на север и дядото на юг, — и двамата с цел да поставят разстояние между себе си и лошото настояще. Но единият бе вършил това от благочестие, в памет на миналото и смъртта, към които принадлежеше, другият, напротив, от бунтарство в чест на един враждебен на благочестието напредък. „Да, това бяха два мирогледа, две посоки на света“ — мислеше Ханс Касторп и тъй, както стоеше между тях, докато господин Сетембрини разказваше, а той поглеждаше изпитателно ту към едната, ту към другата страна, сети се, че и друг път нещо подобно му се е случвало. Той си спомни за едно самотно пътуване с лодка всред вечерната дрезгавина по едно холщайнско езеро към края на лятото преди няколко години. Часът бе седем, слънцето бе слязло, а на изток, над гористите брегове, бе изгряла вече почти пълната луна. Тогава в продължение на десет минути, докато Ханс Касторп гребеше по тихите води, бе владяла една объркваща и приказна констелация. На запад бе светил ден, една изцъклена, безцветна, несъмнена дневна светлина, но извърнеше ли глава, той виждаше една също така подчертана, вълшебна лунна нощ, в която бяха втъкани влажни мъгли. Странното съвпадение бе траяло почти четвърт час, преди да надделее нощта и луната, а заслепените и смутени очи на Ханс Касторп с радостно учудване прескачаха от едното осветление към другото, от единия пейзаж към другия — от деня към нощта и от нощта към деня. За това се сети той сега.

„Този адвокат Сетембрини, мислеше той, едва ли е могъл да бъде голям правник и учен, като се имат пред вид неговият живот и разните му скитания.“ Но общият принцип на правото, така уверяваше внукът му, го въодушевлявал от детска възраст до края на живота му, а Ханс Касторп, макар и да не бе с много бистра глава и макар че обедът от шест блюда му тежеше, се мъчеше да разбере какво иска да каже Сетембрини, когато наричаше този принцип „източник на свободата и прогреса“. Под прогрес Ханс Касторп досега бе разбирал нещо като развитието на подемната техника през деветнадесетия век; и той намери, че господин Сетембрини съвсем не подценява такива неща, което очевидно не бе правил и дядо му. Италианецът отдаде дълбока почит на отечеството на двамата свои слушатели за това, че там бил изнамерен барутът, който превърнал бронята на феодализма във вехтория, а и печатарската преса; тя пък създала възможност за демократично разпространение на идеите, тоест за разпространение на демократическите идеи. В този смисъл той похвали Германия, а също и заради миналото й, макар че смяташе за справедливо да връчи палмата на първенството на своята родина, тъй като тя първа развяла знамето на просвещението, образованието и свободата, докато други народи още дремели в суеверия и робство. Ако обаче се прекланяше пред техниката и съобщенията, както бе сторил още при първата си среща с братовчедите при скамейката на склона, това не бе заради самите две сили, а заради тяхното значение за моралното усъвършенстване на хората — той радостно обясни, че именно такова значение им придава. След като техниката, каза той, все повече и повече подчинява природата, след като чрез връзките, които тя създава, чрез строежа на пътищата и телеграфите побеждава климатичните различия, тя се оказва най-надеждното средство за сближение между народите, за насърчаване взаимното им опознаване, за създаване на човечно равновесие помежду им, за превъзмогване техните предразсъдъци и накрая за постигането на всеобщото им обединение. Човешкият род идва от мрака, страха и омразата, но се движи по един светъл път към крайното състояние на симпатия, на вътрешно просветление, на доброта и щастие, а по този път техниката е най-доброто превозно средство, каза той. Но като говореше така, той на един дъх съчетаваше категории, които Ханс Касторп досега бе свикнал да си представя само далече разделени една от друга. Техника и нравственост — каза той. А после заговори дори за Спасителя на християнството, който пръв обявил принципа на равенството и единството, след което печатарската преса могъщо спомогнала за разпространението на този принцип, докато Великата френска революция го въздигнала в закон. По неопределими причини, но по най-определен начин това смути младия Ханс Касторп, макар че господин Сетембрини си служеше с толкова ясни и добре очертани слова. Един път, каза той, един-единствен път в живота си, и то когато навлизал в най-добрите си години, дядо му се почувствал щастлив от сърце — това било по време на Юлската революция в Париж. Тогава той ясно и открито заявил, че ще дойде време, когато всички хора ще турят тия три дни в Париж наравно с шестте дни на миросъзданието. Тук Ханс Касторп не можа да се въздържи и удари с ръка върху масата, учуден до дъното на душата си. Прекалено му се видя да се сравняват трите летни дни от 1830 година, през които парижаните постановили нова конституция, с шестте дни, в които господ-бог разделил земята от водата и създал вечните небесни светила, както и цветята, дърветата, птиците, рибите и целия живот; после, когато бе насаме с братовчед си Йоахим, той се поразговори с него и изрично подчерта, че намира това за свръхпрекалено и дори скандално.

Но той доброволно се съгласяваше да му влияят, в смисъл, че му бе приятно да прави опити, и затова обузда протеста, който неговото благочестие и неговият вкус вдигнаха срещу поддържания от Сетембрини ред на нещата, като реши, че може да отдаде на смелостта онова, което му се струваше богохулно, и на великодушието и благородния порив онова, което му се струваше безвкусно — поне там и тогава сигурно е било така: например когато дядо Сетембрини е наричал барикадите „трон за народа“ и когато е обяснявал, че е дошло време „да се освети копието на гражданина пред олтара на човечеството“.

Ханс Касторп знаеше защо слуша господин Сетембрини, не точно защо, но все пак знаеше. Тук имаше нещо като чувство за дълг освен онази ваканционна безотговорност на пътника и госта, която не се затваря пред никое впечатление и която приема нещата със съзнанието, че утре или другиден отново ще разпери криле и ще се завърне при обичайния си ред — някакво предписание на съвестта, и то, за да бъдем точни, предписание и назидание на една малко нечиста съвест, го караше да изслушва италианеца, било, като си пушеше своята „Мария Манчини“, кръстосал крак въз крак, било когато тримата се изкачваха от Английския квартал към „Бергхоф“.

Според определенията, представите и изложението на Сетембрини два принципа се бореха за света: силата и правото, тиранията и свободата, суеверието и знанието, принципът на инертността и принципът на кипящото движение, на напредъка. Единият принцип можел да се нарече азиатски, а другият — европейски, защото Европа била отечеството на бунта, на критиката, на преобразяващата дейност, докато източният континент олицетворявал неподвижността, бездейния покой. Нямало съмнение коя от двете сили ще спечели крайната победа — това бе просвещението, съобразеното с разума усъвършенстване. Защото човечността увличала по своя светъл път все повече нови народи, завоювала все повече територия в Европа и дори почнала да напредва в Азия. Но още много не достигало за нейната пълна победа и благонамерените люде, тези, които били получили светлината, трябвало да направят големи и благородни усилия, докато настъпи денят, когато рухнат монархиите и религиите и в ония страни на нашия континент, които всъщност не са преживели нито един осемнадесети век, нито една 1789 година. Но този ден ще дойде, каза Сетембрини и леко се усмихна под мустак, той ще дойде ако не върху гълъбови крака, то с орлови криле, и ще изгрее като утринна зора на всеобщото побратимяване на народите под знака на разума, науката и правото; той ще доведе до Свещения съюз на буржоазната демокрация, светлата противоположност на онзи трижди проклет съюз на владетелите и кабинетите, личен враг на който бил дядо Джузепе — с една дума, до световната република. За тази цел било необходимо преди всичко да се порази азиатският, робският принцип на инертността в средището и жизненото огнище на неговата съпротива — във Виена. Първо, трябвало Австрия да се удари по главата и да се разбие, за да се отмъсти за миналото и, второ, за да се отвори пътят за господството на правото и щастието на земята.

Този последен обрат и това умозаключение на сладкодумните излияния на Сетембрини не интересуваха вече никак Ханс Касторп, те не му се нравеха и дори неприятно го засегнаха със своето често повтарящо се лично или национално озлобление — да не говорим за Йоахим Цимсен, който, щом италианецът навлезеше в тия води, свъсен отвръщаше глава и преставаше да слуша или се сещаше за режима и гледаше да отклони разговора. И Ханс Касторп не се чувстваше задължен да обръща внимание на такива заблуди — очевидно те лежаха извън границите на това, чието влияние съвестта му предписваше да възприеме, предписваше толкова ясно, че той сам, когато Сетембрини седнеше до тях или ги намереше навън, го подканваше да им разправи за идеите си.

Тези идеи, идеали и изяви на волята, забеляза Сетембрини, били семейна традиция в техния дом. Защото и тримата й били посветили живота и духовните си сили — и дядото, и бащата, и внукът — всеки по свой начин: бащата не по-малко от дядото, макар че не бил като него политически агитатор и борец за свобода, а тих и деликатен учен, един кабинетен хуманист. Но какво бил хуманизмът? Любов към човека, нищо повече, и затова той бил и политика, бил и бунт против всичко, което унижава и омърсява идеята за човека. Обвинявали го, че прекалено държи на формата, но той държел на красивата форма само заради достойнството на човека — като светла противоположност на Средновековието, което било потънало не само в човеконенавистничество и суеверия, но и в позорна безформеност; от край време той, хуманизмът, е защитавал каузата на човека, неговите земни интереси, свободата на мисълта и жизнерадостта, поддържайки, че небето трябва без друго да се предостави на врабците. Прометей! Той бил първият хуманист и бил идентичен с оня сатана, за когото Кардучи бил написал своя химн… Ах, боже мой, ако братовчедите биха могли да чуят как старият болонски враг на църквата е нападал и иронизирал християнската чувствителност на романтиците! И Свещените песни на Мандзони! И изпълнената със сенки и лунна светлина поезия на „романтичизмо“, която е сравнявал с „бледната небесна монахиня — луната“. Само Бакхус знаел каква наслада е било това! Да би знали само как той, Кардучи, тълкувал Данте — чествал го като гражданин на голям град, който бранил от аскетизма и светоотрицанието оная дейност, която коренно преустройва и подобрява света. Защото не болнавата и мистагогична сянка на Беатриче бил удостоил поетът с прозвището „donna gentile е pietosa“.[12], тъй наричал той всъщност жена си, която олицетворявала в стихотворенията му принципа на земното познание, на практическата дейност в живота…

Но Ханс Касторп бе чувал това-онова за Данте, и то от най-меродавен източник. Като имаше пред вид фанфаронството на италианеца, той не се довери напълно на неговите сведения; все пак интересно беше да се чуе, че Данте е бил един събуден жител на голям град. А след това продължи да слуша как Сетембрини заговори за себе си и обясни, че у него, внука Лодовико, се били съчетали тежненията на непосредствените му предшественици — държавническото на дядо му и хуманитарното на баща му, тъй като той станал литератор, свободен писател. Защото литературата не била нищо друго освен тъкмо това: съчетание на хуманизъм и политика, което се осъществява съвсем непринудено, след като самият хуманизъм вече е политика, а политиката — хуманизъм… Тук Ханс Касторп се ослуша и се помъчи добре да разбере казаното, защото се надяваше сега да му стане ясна цялата простотия на пивоваря Магнусен и да разбере защо литературата е нещо по-друго, а не само „красиви характери“. Сетембрини запита двамата си слушатели дали са чували нещо за господин Брунето, Брунето Латини, градски писар на Флоренция към 1250 година, който бил написал един книга върху добродетелите и пороците. Този майстор пръв бил придал изисканост на флорентинците и ги научил как да говорят, а също как да управляват изкусно републиката по правилата на политиката. „Това е то, господа! — извика Сетембрини. — Това е то!“ И той заговори за „словото“, за култа към словото, за красноречието, което той нарече триумф на човечността. Тъй като словото било честта на човека и само то правело живота достоен за човека. Не само хуманизмът, а изобщо човещината, прастарото човешко достойнство, уважението към човека и човешкото самоуважение били неразделни от словото, тоест от литературата („Виждаш ли — каза по-късно Ханс Касторп на братовчед си, виждаш ли, че в литературата от значение са красивите думи? Знаех си аз.“), така и политиката била свързана с нея или по-скоро тя произлизала от съюза, единството на човещината и литературата, защото красивото слово създава красиви дела.

— Преди двеста години — каза Сетембрини — имахте в страната си един поет, един чудесен стар сладкодумник, който отдаваше голямо значение на красивия почерк, защото смяташе, че той води до красив стил. Трябвало е само да иде малко по-нататък и да каже, че красивият стил води до красиви действия.

Да пишеш красиво, почти значело да мислиш красиво, а оттук до хубавите действия не било вече много далече. Всяко благонравие и нравствено усъвършенстване произхождало от духа на литературата, този дух на човешката чест, който бил едновременно и дух на човещината и политиката. Да, всичко това било едно цяло, било една и съща сила и идея и могло да се изрази в едно име. Кое било това име? Е, това име било съставено от добре известни срички, смисълът и величието на които братовчедите, сигурно не са разбрали досега както трябва — това име било: цивилизация! И докато устните на Сетембрини произнасяха това име, малката му десница се изхвърли нагоре, като на някой, който вдига тост.

Всичко това младият Ханс Касторп намираше за достопаметно — без ангажимент и повече за опит, но във всеки случай го намираше за достопаметно — и в този смисъл се изказа пред братовчед си, който тъкмо тогава бе пъхнал термометъра в устата си и можа само да избърбори нещо неясно, а после бе зает да отчете температурата и да я нанесе в таблицата, та не можа да вземе становище по гледищата на Сетембрини. Ханс Касторп, както казахме, драговолно си взе бележка от тях и се разтвори, за да ги приеме и подложи на изпитание; оттук става преди всичко ясно с какви предимства се отличава бодърстващият човек от този, който сънува глупави сънища, какъвто бе случаят с Ханс Касторп, който много пъти насън бе ругал господин Сетембрини в лицето като шарманкаджия и с всички сили се бе старал да го изтика нанякъде, защото „пречел тук“. Буден, той учтиво и внимателно го слушаше и с най-добро желание се стараеше да уравновеси и обуздае съпротивата, която се надигаше у него против предписанията и обясненията на ментора. Защото не бива да отречем, че в душата му се обаждаха известни противоречия: имаше такива, които от по-рано, открай време и винаги се намираха там, както и други, които се бяха появили във връзка със сега създаденото положение от неговите преживявания тук горе, които отчасти бяха за пред хората, отчасти бяха потайни.

Какво е човекът, колко лесно се мами съвестта му! Как тя умее да долови в гласа на дълга позволението за страстта! От чувство за дълг, заради справедливостта, заради равновесието Ханс Касторп изслушваше господин Сетембрини и благосклонно проверяваше неговите гледища върху разума, републиката и красивия стил, готов да се остави да му повлияят. Толкова по-допустимо му се стори след това да даде воля на размислите и мечтите си, но в друга, в противоположна посока — за да изкажем докрай нашите съмнения или цялото наше прозрение, той бе слушал господин Сетембрини само с цел да получи свободен пропуск от съвестта си, какъвто тя отначало не искаше да му издаде. Но какво или кой се намираше на онази, противоположната страна на патриотизма, на човешкото достойнство и на изящната литература, накъдето Ханс Касторп вярваше, че може отново да насочи мислите и действията си? Там се намираше… Клавдия Шоша, отпусната, разядена от червея на болестта, с киргизки очи; когато Ханс Касторп мислеше за нея (между впрочем „мислеше“ е един твърде въздържан израз за начина, по който вътрешно се занимаваше с нея), струваше му се, че отново се вози в лодката по онова холщайнско езеро и със смутени, заслепени очи поглежда ту стъклената дневна светлина над западния бряг, ту изтъканата от мъгла лунна нощ на източното небе.

[11] Тук г-жа Щьор очевидно бърка Тантал със Сизиф. ↑

[12] Жена благородна и благочестива (итал.). ↑

Термометърът

Сметката на Ханс Касторп вървеше от вторник до вторник, защото беше дошъл в един вторник. Преди няколко дена той беше заплатил своята втора седмична сметка — скромна сметка за около 160 франка, скромна и евтина по негова преценка, дори като не се включат в нея незаплатимите неща на престоя тук (именно защото бяха незаплатими) и някои забави, които биха могли да пресметнат, ако искаха, например духовата музика, която свиреше всеки две седмици, и лекциите на д-р Кроковски; сами по себе си достатъчни бяха за тази сметка подслонът и гощавката, удобната квартира и петте пребогати ядената на ден.

— Не е много, по-скоро евтино е, не можеш да се оплачеш, че тук горе прекаляват — каза новакът на отколешния пациент. — Трябват ти, значи, около 650 франка месечно за храна и квартира, в които са включени вече лекарските грижи. Добре. Допусни, че раздаваш месечно още по 30 франка за почерпка, щом си приличен човек и държиш на любезни физиономии. Това са 680 франка. Добре. Ще ми кажеш, че има още такси и дребни разноски. Човек прави разходи за пиене, за козметика, за пури, за някоя екскурзия, някоя разходка с кола, ако щеш, а от време на време ще се появи и сметка от обущаря или шивача. Добре, но при все това ти не можеш и при най-добро желание да похарчиш дори 1000 франка месечно! Което не отговаря дори на 800 марки! Не се събират дори 10 000 марки за година. Повече в никой случай не е. И от това живееш.

— Смятане на ум: похвално — каза Йоахим. — Не знаех, че ти иде толкова отръки. Виждам, че имаш голям замах, щом веднага направи и годишната калкулация, положително си научил вече нещо тук горе. Между впрочем ти много завиши сметката. Пури не пуша, а надявам се, че няма да си шия дрехи тук, благодаря!

— Значи, дори съм завишил — каза Ханс Касторп малко смутен.

Така или иначе, той бе поставил в сметката на братовчед си пури и нови дрехи — що се отнася до бързото му смятане на ум, то не бе нищо друго освен илюзия и измама относно природните му дарби. Защото, както при всичко останало, той и тук бе по-скоро бавен и лишен от огън и неговата бърза равносметка в тоя случай не бе нещо импровизирано, а почиваше върху подготовка, и то върху писмена подготовка; една вечер по време на вечерния режим (защото вечер Ханс Касторп лягаше вън, щом като всички правеха това) той по някакво внезапно хрумване скочи от удобния лежащ стол, за да вземе от стаята си хартия и молив за смятане. По този начин той беше установил, че братовчед му се нуждае всичко на всичко от 12 000 франка годишно, като на шега си рече, че той лично би имал финансовата възможност да живее тук горе, защото приходите му възлизаха на 18 000 до 19 000 франка годишно.

Неговата втора седмична сметка бе уредена, значи, преди три дена с благодарност и квитанция, което показваше, че е настъпила средата на третата и по план последна седмица на неговия престой тук горе. Следната неделя той щеше да присъства на още един от двуседмичните концерти, а в понеделник на последната двуседмична лекция на д-р Кроковски — тъй си каза той, а и на братовчед си; във вторник или сряда ще отпътува и ще остави Йоахим отново сам, бедния Йоахим, комуто Радамант кой знае колко месеца още е предписал и чиито кротки, черни очи се забулваха в печал всеки път, когато ставаше дума за бързо приближаващото се отпътуване на Ханс Касторп. Велики боже, къде бе се дянала ваканцията! Тя изтече, отлетя, побягна, но как — никой не можеше да каже. Все пак касаеше се до двадесет и един дена, които трябваше заедно да прекарат — дълга поредица, в началото трудно можеше да се обгледа. А сега изведнъж бяха останали само още три-четири нищожни дни, един съвсем незначителен остатък; вярно, че периодичните промени в нормалния ден им придаваха известна тежест, но те вече бяха изпълнени с мисли за опаковане и раздяла. Та три седмици се равняваха почти на нищо тук горе — нали всички още отначало му казаха това. Най-малката единица време тук бе месецът, бе казал Сетембрини, а тъй като престоят на Ханс Касторп беше под тази величина, той беше нищо и никакъв престой и една визита на крак, както придворният съветник Беренс се бе изразил. Дали на повишената вътрешна обмяна се дължеше това, че времето тук преминаваше, докато се обърне човек? Такъв бърз живот бе една утеха за Йоахим пред вид на петте месеца, които му предстояха, ако останеше само с тях. Но през тия три седмици те трябваше по-добре да обхванат времето, например както при измерването на температурата, когато предписаните седем минути се явяваха като един значителен отрязък време… Ханс Касторп сърдечно съчувстваше на братовчед си, и чиито очи можеше да прочете тъгата му по човека и приятеля, с когото скоро щеше да се раздели; действително много му беше мъчно за него, когато помислеше, че бедният ще остане тук сам, докато той, Ханс Касторп, отново ще заживее долу в равнината и ще работи в областта на транспортната техника, която свързва народите: едно почти изгарящо съжаление, от което на моменти го заболяваха гърдите; то бе, с една дума, толкова силно, че навремени го караше сериозно да се съмнява дали ще се реши да остави Йоахим сам тук горе. Понякога съжалението така го изгаряше, че ставаше причина Ханс Касторп все по малко да повдига въпроса за отпътуването си; само Йоахим отваряше от време на време дума за него; Ханс Касторп, както казахме, от деликатност и вроден такт не искаше сякаш да мисли за това чак до последния момент.

— Да се надяваме поне — каза Йоахим, — че си си починал при нас и че ще се почувстваш освежен, когато слезеш долу.

— Да, ще поздравя, значи, всички — отвърна Ханс Касторп — и ще им кажа, че най-късно след пет месеца ще ме последваш. Да съм си починал? Ти смяташ, че съм си починал през тези няколко дни? Аз мисля, че да. Макар и за толкова кратко време, но в края на краищата все пак трябва малко да съм си починал. Вярно, впечатленията тук горе бяха толкова нови, във всяко отношение нови, много освежителни, но и уморителни за духа и тялото; нямам чувството, че вече съм се справил с тях и че съм се аклиматизирал, което именно би било предпоставка за всяка почивка. Слава богу, „Мария“ си е старата, от няколко дни отново ми се услажда. Но от време на време носната ми кърпичка отново почервенява, когато си служа с нея, а и, както изглежда, до края няма да се отърва от проклетата горещина по лицето и от безпричинното сърцебиене. Не, не, в моя случай за аклиматизация и дума не може да става, та и как за толкова кратко време. Необходимо би било повече време, за да се аклиматизира човек тук и да се справи с впечатленията, а после би настъпил и моментът за почивка и натрупване на белтъчини. Жалко. Казвам „жалко“, защото голяма грешка сторих, дето не предвидих повече време за този престой — най-после време все щеше да се намери. А така имам чувството, че дома, в равнината, преди всичко ще трябва да си почина от почивката и да спя цели три недели, толкова разбит се чувствам понякога. Пък и този катар ме ядосва…

Работите се бяха докарали тъй, че Ханс Касторп май щеше да се върне с една първокласна хрема в равнината. Той бе се простудил вероятно при режима и за да направим второ предположение, при вечерния режим, който той спазваше от около една седмица насам въпреки влажното и студено време, което, изглежда, не искаше да се поправи преди заминаването му. Той обаче разбра, че никой не признаваше времето за лошо; такова понятие изобщо не съществуваше тук горе, хората не се страхуваха от времето, не му обръщаха внимание, а Ханс Касторп бе почнал да проявява и той същото равнодушие — с леката възприемчивост на младостта и нейната готовност да се приспособява към мислите и обичаите на околната среда, в която се намира. Когато дъжд се лееше из ведро, не трябваше да се смята, че въздухът е по-малко сух. Това сигурно беше така, защото и сега както преди главата на Ханс Касторп гореше, сякаш се намираше в преотоплена стая или бе пил много вино. Що се отнася до студа, който бе значителен, малко имаше смисъл да бяга човек от него в стаята; щом не валеше сняг, не палеха отоплението — да се седи в стаята, в никой случай не бе по-приятно, отколкото да се лежи на балконската лоджия в зимен балтон и майсторска опаковка от две добри одеяла от камилска вълна. Напротив и обратно: несравнимо по-приятно бе второто и Ханс Касторп простичко отсъди, че това е най-привлекателният начин на живот, който бе изпитал — при тая си преценка той не се повлия от приказките на някакъв си писател и карбонаро, който наричаше този начин на живот двусмислено и с подтекст „хоризонтален“. Особено вечер му се харесваше, когато до него мъждукаше лампичката върху масичката и той, затоплен под одеялата, захапал отново вкусната му „Мария“, се наслаждаваше на всички трудно определими предимства на тукашните столове за лежане; върхът на носа му бе леден, а ръцете му, които държеха книга — все още „Ocean steamships“, бяха вкочанясали и зачервени; той поглеждаше през сводовете към тъмнеещата долина с ту разпръснати, ту нагъсто сбрани светлини; оттам почти всяка вечер и поне в продължение на един час долиташе музика, приятно приглушени, познати мелодични звуци: фрагменти от опери, парчета от „Кармен“, „Трубадур“ или „Вълшебният стрелец“, стройно композирани ритмични валсове, маршове, при които човек въодушевено клати глава насам-натам, и весели мазурки. Мазурки ли? Не, тази с малкия червен рубин се казваше Маруся, а на съседния балкон зад преградата от млечно стъкло лежеше Йоахим; Ханс Касторп от време на време разменяше по една дума с него, внимателно, за да не пречи на другите „хоризонтални“. На своя балкон Йоахим се чувстваше не по-малко добре от Ханс Касторп, ако и да не бе музикален и не се радваше толкова на вечерните концерти. Жалко за него; вместо това той сигурно четеше руската си граматика. Ханс Касторп обаче бе оставил върху одеялото „Ocean steamships“ и със сърдечно внимание се вслушваше в музиката, с наслада се взираше в прозрачните дълбини на нейната постройка и изпитваше такова дълбоко удоволствие от някоя характерна и пълна с настроение мелодична инвенция, че понякога си спомняше само с враждебност за преценките на Сетембрини върху музиката, преценки досадни като тази, според която музиката била политически неблагонадеждна — това всъщност не бе по-добро от приказките на дядо Джузепе за Юлската революция и шестте дни на миросъзданието…

Йоахим, значи, не изпитваше удоволствие от музиката, пък и ароматичната наслада на пушенето не му бе позната: а иначе и той лежеше закътан на балкона си, закътан и успокоен. Денят бе свършил, за днес всичко бе свършило, човек бе сигурен, че днес нищо повече няма да се случи, няма да има никакви сътресения вече, нито пък напрежения за сърдечната мускулатура. Същевременно обаче човек бе сигурен, че утре отново ще почне отначало всичко, и то с тая сигурност, която се създава от теснотията и повторението на благоприятните случаи; тази двойна сигурност и закътаност беше особено приятна; тя, заедно с музиката и възвърналия се аромат на „Мария“, превръщаше вечерния режим на Ханс Касторп в едно наистина щастливо състояние.

Всичко това обаче не попречи гостът, кекавият новак здраво да се простуди при режима (или все едно къде другаде). Налегнала го бе силна хрема, тежко заседнала в синуса, мъжецът в гърлото, разранен, го болеше, въздухът не преминаваше както обикновено през предвидения за това от природата канал, а трудно се промъкваше, студен и постоянно предизвикващ кашлица; гласът му за една нощ бе придобил тембъра на дрезгав, сякаш изгорен от силни напитки бас и както казваше, тъкмо през тая нощ не бе мигнал, тъй като една задушаваща сухота в гърлото час по час го вдигала от леглото.

— Много неприятна работа — каза Йоахим — и доста неудобна. Трябва да знаеш, че тук не признават настинки, отричат ги, при тоя сух въздух те не съществуват официално и Беренс няма да посрещне добре никой пациент, който се пише болен от настинка. Но при тебе е друго, в края на краищата ти имаш право на това. Ще бъде добре, ако можем да пресечем този катар, в равнината имат практика, но тук — съмнявам се, че тук ще проявят достатъчно интерес. Тук най-добре е да не се разболява човек — никой няма да се погрижи за това. То си е стара работа, ти сам ще го разбереш накрая. Когато дойдох, тук имаше една дама, която цяла седмица си притискаше ухото и се вайкаше от болки, докато най-сетне Беренс я прегледа. „Можете да бъдете напълно спокойна — казал той — не е на туберкулозна почва.“ И толкоз. Да, трябва да видим какво може да се направи. Утре сутринта ще кажа на масажиста, като дойде при мене. Такъв е служебният път, а той ще съобщи, дето трябва, така че може би ще направят нещо за тебе.

Така препоръча Йоахим и служебният път свърши работа. Още в петък, когато Ханс Касторп се върна от сутрешната разходка, на вратата му се почука и той можа лично да се запознае с госпожица фон Милендонк или „госпожа старшата“, както я наричаха; досега той бе виждал само отдалече тази много заета личност, когато излизаше от някоя болнична стая, пресичаше коридора и влизаше в отсрещната; виждал бе я и бегло да се мярка в трапезарията, чувал бе и пискливия й глас. Сега обаче тя лично го посети; привлечена от неговия катар, тя почука кратко с твърдите си кокалчета на вратата му и влезе почти преди той да бе казал „влез“, а на прага още веднъж се наведе назад, за да види дали не е сбъркала номера.

— Тридесет и четири — изписка тя, без да понижава гласа си. — Точно така, човече божи, on me dit que vous avez pris froid, Lhear, you have canght a cold, вы кажется простудились, чувам, че сте се простудили? Как да говоря с вас? Немски, виждам вече. Гостенинът на младия Цимсен, виждам вече. Трябва да вървя в операционната. Хлороформират един, а той взел, че се наял със салата от фасул. Човек трябва да си отваря очите на четири… А вие, човече божи, казвате, че сте се простудили тук, а?

Ханс Касторп бе слисан от начина, по който говореше тази дама от старата аристокрация. Докато говореше, тя не обръщаше внимание на собствените си думи, а неспокойно описваше наляво и надясно някакви осморка с главата си, вирнала търсещия си нос, също като звяр в клетка, а луничавата й десница, леко затворена с щръкнал нагоре палец, играеше в китката, сякаш искаше да каже: „Бързо, бързо, бързо! Не ме слушайте какво говоря, а говорете сам, за да си вървя!“ Тя бе на около четиридесет години, дребна на ръст, без форми, облечена в бяла клинична престилка с колан и гранатов кръст на гърдите. Изпод касинката й се подаваше рядка червеникава коса, воднисто сините й възпалени очи, на едно от които имаше и един доста напреднал в развитието си ечемик, имаха блуждаещ поглед, носът бе вирнат надменно, устата бе жабешка, при това с издадена долна устна, която при говорене се движеше като лопата. В това време Ханс Касторп я наблюдаваше с цялата човешка, скромна, търпелива и доверчива любезност, която му бе присъща.

— Каква е пък тази простуда, а? — запита пак старшата сестра, като се опита да направи погледа си проницателен, което не й се удаде, защото очите й играеха. — Ние не обичаме такива простуди. Изстивате ли често? Май че и братовчед ви изстива толкова често, а? На колко сте години? Двадесет и четири? На тая възраст може. Пристигате тук горе и ето ви простуден. Тук не би трябвало да говорим за простуда, уважаеми човече, това са брътвежи от равнината. — (Думата „брътвежи“, която тя изкара из устата си с долната устна като с лопата, прозвуча отвратително и странно.) — Вие имате един великолепен катар на дихателните пътища, признавам това, то си личи и по очите ви. — (Тя отново направи особен опит да прониже с погледа си очите му, което и този път не й се удаде.) — Но катарите не идват от студа, а от инфекция, към която човек е бил предразположен, и въпросът е само дали имаме невинна или не съвсем невинна инфекция, всичко останало е празен брътвеж. — (Пак този ужасен „брътвеж“.) — Възможно е предразположението ви да клони към по-безобидна работа — каза тя и го погледна изпод узрелия ечемик, но как, той сам не можа да определи. — Ето ви едно безвредно антисептично средство. Може да ви помогне. — И тя извади от черната кожена чантичка, която висеше на колана й, едно пакетче, което постави върху масата. Беше формаминт. — Между впрочем изглеждате възбуден, сякаш горите. — И тя не се отказа да го гледа в лицето, ако и погледът й да се отклоняваше. — Мерихте ли си температурата?

Той отрече.

— Защо не? — попита го тя и косо издадената й долна устна увисна във въздуха…

Той занемя. Нашият добряк бе още толкова млад, той още не бе забравил занемяването на ученика, който стои до чина си, нищо не знае и мълчи.

— Изобщо ли не си мерите температурата?

— Меря, госпожа старша сестра. Когато имам температура.

— Човече божи, термометър се слага именно за да се види има ли, няма ли температура. А сега според вас нямате, а?

— Не мога да кажа, госпожа старша сестра, не мога да разбера. Откак съм тук горе, все малко горя и ме тресе.

— Аха. А къде ви е термометърът?

— Нямам, госпожа старша сестра. Защо ми е, та аз съм тук само на гости, аз съм здрав.

— Брътвежи! Защото сте здрав, затова ли ме извикахте?

— Не — засмя се той учтиво, — а защото съм се… малко простудил.

— Такива обяснения често сме слушали. Ето! — каза тя и отново бръкна в чантата си, за да извади две продълговати кожени калъфчета — едно черно и едно червено, — които също постави върху масата. — Този тук струва три франка и петдесет, а този тук пет франка. По-добра работа ще ви свърши естествено този за пет. Ще ви служи цял живот, ако го пазите както трябва.

Той взе усмихнат червеното калъфче от масата и го отвори. Стъклената пръчка гиздаво лежеше като някакъв накит във вдлъбнатината от червено кадифе, която бе точно по нейните контури. Градусите бяха отбелязани с червени, десетите с черни черти. Цифрите бяха червени, а долният стеснен край бе напълнен с огледално лъскав живак. Смален и хладен, стълбецът бе спрял дълбоко под нормалните градуси на животинска топлина. Ханс Касторп знаеше какво дължи на себе си и на своята репутация.

— Ще взема този — каза той, без да удостои с внимание другия. — Този тук за пет франка. Мога ли веднага…

— Готово! — изписка старшата сестра. — Човек не бива да се стиска при важни покупки. Има време, ще ви го турят в сметката. Я го дайте насам, ще го накараме да се свие, ще го изгоним чак долу… така. — И тя взе от ръката му термометъра, на няколко пъти го тръсна във въздуха и свали живака още по-долу, под 35. — Пак ще се качи, ще тръгне нагоре нашият Меркурий! — каза тя. — Ето ви покупката! Сигурно знаете как си служат с термометъра тук у нас? Под уважаемия език, седем минути, четири пъти дневно, а драгоценните устни се притискат около него. Довиждане, човече божи! Желая добри резултати! — И тя излезе из стаята.

Ханс Касторп, който се бе поклонил, стоеше до масата и гледаше вратата, през която бе изчезнала старшата сестра; после премести погледа си върху инструмента, който бе оставила. „Това, значи, е госпожица фон Милендонк“, помисли той. „Сетембрини не я обича и, вярно, тя си има своите неприятни страни. Ечемикът не я краси, но тя сигурно не винаги го има. Но защо току ме нарича «човече», и то не само «човече», ами «човече божи». Много безцеремонно и странно. Взе, че ми продаде един термометър, носи си ги готови в чантата. Тук ги продавали навсякъде, във всички магазини — даже и там, където най-малко очакваш, Йоахим ми каза. Но не стана нужда да си давам труд, той сам ми падна от небето.“ Той извади деликатния инструмент от калъфа, разгледа го и неспокойно обиколи с него няколко пъти стаята. Сърцето му биеше бързо и силно. Погледна към отворената балконска врата, понечи да иде до другата с намерение да се обади на Йоахим, но се отказа и се спря до масата, като се поокашля, за да провери дрезгав ли му е гласът. После се разкашля наистина. „Да, трябва да видя дали имам температура от хремата“, каза той и бърже вкара термометъра в устата си; върхът с живака беше под езика му, а инструментът стърчеше косо между устните, които притисна около него, за да не влиза външен въздух. След това погледна ръчния си часовник: беше десет и тридесет и шест. И той почна да чака изтичането на седемте минути.

„Никаква излишна секунда, мислеше той — и нито секунда по-малко. За мене могат да бъдат уверени, че нито ще увелича, нито ще намаля резултата. Не трябва да ми го подменят с «няма сестра» като на онази Отилие Кнайфер, за която разправяше Сетембрини.“ И той закрачи по стаята, като натискаше инструмента с езика си.

Времето едва се влачеше, срокът изглеждаше безкраен. Само две и половина минути бяха минали, когато погледна стрелките, защото се безпокоеше да не изпусне момента. Той вършеше хиляди работи, вдигаше вещи и пак ги слагаше, излезе на балкона, без да се покаже на братовчед си, хвърли поглед върху пейзажа на тази високопланинска долина, отдавна известен му с цялото си пластично оформление: върхове, гребени и склонове; вляво изнесената напред кулиса на „Брембюл“, гърбът на която бе покрит с високопланинска настръхнала гора; вдясно планински формации, чиито имена му бяха вече познати, и „Алтайнванд“ — стената, която, гледана оттук, сякаш затваряше долината откъм юг; той погледна към алеите и лехите на парковата платформа, към изкуствената пещера, към сребристата ела, ослуша се в един шепот, който долиташе откъм терасата, където почиваха болни, и се върна в стаята, при което гледаше да поправи положението на инструмента в устата си и отново изтегли ръката си, за да освободи китката от ръкава и да я вдигне към очите си. С мъка и напрежение минаха шест минути — все едно, че трябваше да ги тика, блъска и рита. Но като застана посред стаята, той се замечта и пусна мислите си да блуждаят, а в това време последната останала минута се измъкна незабелязано на пръсти — при едно ново издърпване на ръката му стана ясно, че тя, минутата, е избягала потайно и че вече е малко закъснял: осмата минута вече се бе прехвърлила с една трета в миналото, когато той, като си помисли, че няма вреда и че това е без всякакво значение за резултата, извади термометъра от устата си и се вгледа в него с премрежени очи.

Той не можа веднага да отчете какво показва термометърът — блясъкът на живака се сливаше със светлинния отблясък на сплеснатото стъкло, стълбецът ту изглеждаше да е чак догоре, ту изобщо го нямаше; той докара инструмента близо до очите си, въртя го насам-натам и пак нищо не видя. Най-сетне при едно сполучливо извъртане картината стана ясна, той я запомни и почна да я обработва с разума си. Действително Меркурий беше се разтегнал, много се беше разтегнал, стълбецът бе се изкачил доста високо, той показваше няколко десетични деления над границата на нормалната температура, Ханс Касторп имаше 37,6.

Посред бял ден между десет и десет и половина часа 37,6 — това бе премного, това бе „температура“, треска вследствие на инфекция, към която е бил предразположен, въпросът беше само какъв вид инфекция беше това. 37,6 — та и Йоахим нямаше повече, никой тук нямаше повече, освен ако беше тежко болен на легло или на умиране, нито госпожица Клефелд с пневмоторакса, нито… нито пък мадам Шоша. Естествено неговият случай не бе съвсем същият — някаква проста хрема, както казваха долу. Но не бе много лесно да се различи и разграничи. Ханс Касторп се съмняваше, че е получил тази температура едва когато се бе простудил, той съжаляваше, че не бе се обърнал по-рано към Меркурий, още в самото начало, както придворният съветник му бе казал. Този съвет бе напълно разумен, сега пролича това, а Сетембрини съвсем не бе прав, когато се бе изсмял толкова подигравателно — Сетембрини със своята република и красивия си стил. Сега Ханс Касторп презираше републиката и красивия стил, докато отново и отново проверяваше показанието на термометъра, което многократно се губеше поради блясъка, та трябваше внимателно да се превърта и обръща инструментът, за да се възстанови картината: тя показваше 37,6, и то рано преди обед!

Ханс Касторп силно се развълнува. Той обиколи няколко пъти стаята с термометъра в ръка, като го държеше хоризонтално, за да не се измени показанието от отвесно разтърсване, после с най-голяма предпазливост го постави върху дъската на умивалника и излезе с пардесю и одеяла, за да полежи вън. Като седна, той се зави изотдолу с одеялата с вече опитна ръка — първо с едното и после с другото — и се прикроти, очаквайки да дойде времето за втората закуска и за идването на Йоахим. Навремени той се усмихваше — и усмивката му сякаш бе отправена към някого. Понякога гърдите му се издигаха с потиснато треперене и тогава трябваше да кашля поради катара.

Йоахим го завари още легнал, когато към единадесет часа удари гонгът и дойде да го вземе за закуска.

— Е? — попита той учуден, като пристъпи към стола…

Ханс Касторп помълча малко и не вдигна поглед. После отговори:

— Мда, най-ново е, че имам малко температура.

— Какво значи това? — запита Йоахим. — Гориш ли?

Ханс Касторп и този път забави малко отговора, след което някак си лениво обясни:

— Драги мой, отдавна усещам, че горя, още от началото. Но сега не става дума за субективни възприятия, а за точна проверка. Премерих си температурата.

— Премерил си си температурата?! С какво?! — попита Йоахим уплашено.

— Естествено с термометър — отвърна Ханс Касторп не без подигравка и строгост. — Продаде ми го старшата сестра. Но не знам защо се обръща към хората с думите „човече божи“. Не е много прилично. Все пак ми продаде набърже един много добър термометър; ако искаш да се увериш колко показва, ей го вътре върху умивалника. Повишението е минимално.

Йоахим бърже се извърна и отиде в стаята. Като се върна, той бавно каза:

— Вярно, показва тридесет и седем и пет и половина…

— Тогава е спаднал малко! — бърже го прекъсна Ханс Касторп. — Беше и шест.

— Това в никой случай не е минимално за преди обед — каза Йоахим. — Добре се наредихме — добави той и застана пред братовчед си, както застават, когато са се „наредили“ — с ръце на хълбоците и провесен нос. — Ще трябва да си легнеш.

Ханс Касторп имаше готов отговор.

— Не виждам — каза той, — не виждам защо ще трябва да лягам с 37,6, когато ти и мнозина други, които също нямат по-малко, свободно се разхождате.

— Но това е съвсем друго нещо — каза Йоахим. — Твоето заболяване е акутно и безобидно. Ти имаш температура от хремата.

— Първо — отвърна Ханс Касторп, като дори раздели думите си на „първо“ и „второ“, — не разбирам защо трябва да се пази леглото заради една безобидна хрема (нека приемем, че такова нещо съществува), а за друго — не. И, второ, нали ти казах, че от хремата не горя повече, отколкото преди нея. Настоявам — завърши той, — че 37,6 е равно на 37,6. Щом вие можете да се разхождате, мога и аз.

— Но аз трябваше да лежа четири седмици, когато дойдох — възрази Йоахим, — и чак когато се разбра, че от лежане температурата няма да спадне, ми позволиха да стана.

Ханс Касторп се усмихна.

— Е, та? — запита той. — Смятам, че твоят случай е малко по-различен, а? Ти май че се объркваш в противоречия. Първо правиш разлика, а след това поставяш под един и същ знаменател. Това са празни приказки…

Йоахим се обърна кръгом на пети и когато отново се извърна към братовчед си, загорялото му лице бе потъмняло с още един тон.

— Не — каза той, — аз не слагам нищо под един и същ знаменател, ти си една объркана глава. Смятам само, че си ужасно простуден, то и по гласа ти личи, и би трябвало да си легнеш, за да скъсиш процеса, нали до неделя искаш да си ходиш. Ако пък не щеш — искам да кажа, ако не щеш да си легнеш, недей. Никакви предписания не ти давам. Всеки случай сега трябва да вървим на закуска. Побързай, закъсняваме!

— Вярно. Хайде! — каза Ханс Касторп и отхвърли одеялата. Той влезе в стаята, за да прекара една четка през косите си, а в това време Йоахим още веднъж погледна термометъра върху умивалника, докато Ханс Касторп отдалече го наблюдаваше. После двамата слязоха мълчешком и заеха местата си в трапезарията, където навсякъде както винаги по това време се белееше млякото.

Когато джуджето донесе Кулмбахското пиво на Ханс Касторп, той решително се отказа. Предпочитал днес да не пие бира, нямало нищо да пие, не, много благодари, може би само глътка вода. Това направи впечатление. Как така? Какви са тия нововъведения! Защо не иска бира? Имал малко температура, подхвърли Ханс Касторп. 37,6. Дребна работа.

Тогава взеха да го заплашват с пръст и се получи странна картина. Взеха да го закачат, клатеха глави, намигаха с по едно око и размахваха показалци покрай ушите си, сякаш са излезли наяве дръзки, пикантни подробности за някой, който досега се е правел на непорочен.

— Я го виж ти него! — каза учителката и мъхнатите й бузи поруменяха, докато засмяна му се заканваше. — Какви истории чуваме, палави истории, а? Ще видим тази работа.

— Ай, ай, ай — обади се и госпожа Щьор и му се закани с късото си и червено кочанче, което дигна до пред носа си. — Господин гостът си прекарва добре времето… ама че веселяк сте и вие!

Дори и пралелята му се закани шеговито и лукаво от горния край на масата, когато новината стигна до нея; красавицата Маруся, която досега не бе му обръщала почти никакво внимание, се наведе напред и го изгледа със своите кръгли кафяви очи, като притискаше портокаловата кърпичка до устните си и му се заканваше; и д-р Блуменкол, комуто госпожа Щьор разказа историята, не можа да не се поддаде на общото оживление, без, разбира се, да погледне към Ханс Касторп, а само мис Робинсън бе безучастна и затворена както винаги. Йоахим благоприлично си бе свел очите.

Поласкан от тия закачки, Ханс Касторп сметна, че от скромност трябва да възрази.

— Не, не — каза той, — вие грешите, моят случай е най-безобидният, хремав съм, нали виждате: очите ми сълзят, гърдите ми са задръстени, цяла нощ кашлям, страшно неприятна работа…

Но те не признаха неговите извинения, смееха се и помахваха с ръце, викайки:

— Да, да, усуквания, оправдания, хрема, треска, знаем ние това, знаем!

И после всички, като наговорени, настояха Ханс Касторп веднага да се яви на преглед. Новината ги бе оживила; по време на закуската от всичките седем маси най-весело разговаряха на тяхната. Особено госпожа Щьор, със зачервеното си опърничаво лице над дантелената яка и дребните резки на бузите, прояви една почти дива охота за разговор и се разпростря върху удоволствието от кашлянето; безусловно било много забавно и приятно, когато в дъното на гърдите гъделичкането нараства и се умножава и кара човек да се гърчи и насилва, докато стигне до долу, до дразнещото място; подобно удоволствие била и кихавицата, когато въздухът непреодолимо напъне отвътре и човек бурно вдишва и издишва на няколко пъти с опиянена физиономия, а накрай блажено се предава и при благословения взрив забравя целия свят. А понякога това се случвало два-три пъти един след друг. Ставало дума за безплатните удоволствия на живота, както например и чесането на подутините от измръзване, когато напролет приятничко засърбяват — човек се чешел всеотдайно и жестоко до кръв, разярен и доволен, а ако случайно погледнел в огледалото, щял да види една дяволска муцуна.

В такива ужасни подробности влезе тая проста госпожа Щьор, докато кратката, но обилна закуска свърши и братовчедите излязоха на втората си сутрешна разходка — разходката до курорта Давос. По пътя Йоахим бе потънал в размисли, а Ханс Касторп охкаше от хремата и току се окашлюваше из ръждивите си гърди. На връщане Йоахим каза:

— Правя ти едно предложение. Днес е петък, утре следобед отивам на месечен преглед. Не е някакъв генерален преглед, но Беренс ме поочуква и диктува на Кроковски забележките си. Би могъл да дойдеш и ти и да помолиш при този случай и тебе да те поприслушат. Смешна работа — ако си беше у дома, щеше да извикаш Хайдекинд. А тук, дето има двама специалисти, се разхождаш и не знаеш какво ти е и сериозно ли е, нито пък дали не би било по-добре да си легнеш.

— Хубаво — каза Ханс Касторп. — Както смяташ. Естествено, че мога да направя това. А и ще ми бъде интересно да присъствам на един преглед.

И така, двамата се споразумяха, а като стигнаха пред санаториума, случаят пожела да се срещнат лично с придворния съветник и те използваха явилата се сгода, за да му кажат на крак молбата си.

Беренс бе излязъл от пристройката, дълъг, издал напред врат, с килнато бомбе на тила и пура в устата, бузите му се синееха, очите му бяха изпъкнали; видът му бе напълно делови — тръгнал бе по частната си практика на визитация в селото, след като току-що бе имал работа в операционната, както обясни.

— Добър ден, господа — каза той. — Поразтъпкахте ли се? Хареса ли ви се светският живот? Току-що изкарах една неравна борба с нож и трион — голямо нещо, знаете, резекция на ребра. По-рано на масата оставаха петдесет процента. Сега сме по-добре, но все пак трябва често да приключваме преждевременно mortis causa[13]. Е, днешният разбираше от шега, изтрая юнашки чак до края… Забавно нещо е такъв един човешки гръден кош, който на нищо вече не прилича. Едни слабини само, знаете, неугледно нещо, леко замъгляване на понятието, така да се каже. Е, ами вие? Как е уважаемото ви самочувствие? Весело си живеете вие двамцата, а, стари хитрецо Цимсен? Ами вие, дето пътувате уж за развлечение, защо сте се разплакали? — обърна се той изведнъж към Ханс Касторп. — Тук не е разрешено да се плаче на обществени места. Съгласно наредбата за вътрешния ред. Ако всеки почнеше така?…

— Това ми е от хремата, господин придворен съветник — отговори Ханс Касторп. — Не зная как е било възможно, но съм хванал един страшен катар. Имам и кашлица, а и гърдите здраво ме стягат.

— Така ли? — каза Беренс. — Тогава би трябвало да се посъветвате с някой свестен лекар.

Двамата се засмяха, а Йоахим отговори, като си сбра петите:

— Тъкмо за това си говорехме, господин придворен съветник. Нали утре съм на преглед, та искахме да ви попитаме дали ще имате добрината да се позанимаете и с братовчед ми. Въпросът е дали ще може да си отпътува във вторник…

— Дадено! — каза Беренс. — За вас — дадено! С най-голямо удоволствие! Отдавна трябваше да го направим. Щом веднъж сте тука, трябва и на това да се съгласите. Но естествено не искахме да се натрапваме. Значи, утре в два, веднага след яслата.

— Пък и малко температура имам — забеляза Ханс Касторп.

— Хайде де! — извика Беренс. — Нещо ново ли смятате, че ми казвате, а? Да не мислите, че съм без очи? — И той посочи с грамадния си показалец своите две плувнали в кръв, синеещи се, сълзящи очни ябълки. — Между впрочем колко?

Ханс Касторп смирено назова цифрата.

— Преди обед? Хм, не е лошо. Като за начало много талантливо. Е добре, утре в два часа се явете строени по двама! Смятам го за голяма чест. Благословено храносмилане!

И той затепа надолу по стръмния път; коленете му бяха изкривени, ръцете гребяха като весла, а димът от пурата му се развяваше зад него като знаме.

— Уговорихме се, значи, както ти искаше — каза Ханс Касторп. — По-добре не можеха да се наредят работите и той е предупреден. Той няма да може да направи нещо особено, сигурно ще ми предпише сок от сладник или гръден чай, но въпреки това е приятно човек да получи малко лекарски грижи, когато се чувства като мен. А защо той приказва с тази пресилена бодрост? — запита той. — Отначало това ме забавляваше, но после взе да ми става неприятно. „Благословено храносмилане!“ Каква неразбория. Може да се каже: „Благословена трапеза“, защото „трапеза“ в случая звучи даже малко поетично, като „хляб наш насущний“, и добре се свързва с „благословена“. Но „храносмилане“ си е чиста физиология и да искаш да бъде то благословено, е истинска подигравка. Не обичам да го гледам и когато пуши, плаша се малко, защото знам, че му вреди и го настройва меланхолично. Сетембрини каза за него, че веселостта му е принудена, а Сетембрини е критик, знае да преценява, това трябва да му се признае. Може би и аз би трябвало повече да преценявам нещата и да не приемам всичко, както изглежда — той е напълно прав. Но понякога човек почва с преценка, порицание и справедлив гняв, а после се случва нещо, което не подлежи на преценка, и тогава край на строгия морал, а републиката и красивият стил се оказват отживяла безвкусица…

Той измърмори нещо неясно, сякаш сам не разбираше какво иска да каже. Затова и братовчед му само го изгледа отстрани и каза „довиждане“, след което всеки си отиде в стаята и на балкона си.

— Колко? — запита приглушено след малко Йоахим, ако и да не бе видял, че Ханс Касторп пак е посегнал към термометъра…

А Ханс Касторп отговори с безразличен тон:

— Нищо ново.

Той действително бе взел от умивалника своята тазсутрешна дребна покупка, посредством няколко тръскания свали онези 37,6, които вече бяха изиграли своята роля, и като стар пациент се разположи на лежащия стол със стъклената пура в уста. Но въпреки очакванията за повишение и въпреки че бе държал инструмента цели осем минути под езика си, Меркурий не беше надминал старите 37,6, което си беше температура, макар и не по-висока от сутрешната. Следобед лъскавият стълбец се качи на 37,7, вечерта, когато пациентът бе много уморен от събитията и новините на деня, застана на 37,5, рано на другата сутрин показа само 37, за да достигне по обед вчерашната височина. При тези резултати дочакаха обеда на другия ден, а след това и уговорената среща.

По-късно Ханс Касторп си спомни, че по време на обеда мадам Шоша бе облечена в златножълт пуловер с големи копчета и поръбени джобове, който бе нов или поне за Ханс Касторп нов; при нейното както винаги късно пристигане тя за момент се спря във фронт към залата. После, както пет пъти всеки ден, се плъзна към масата си, гъвкаво седна, разприказва се и почна да яде; както всеки ден, но с още по-голямо внимание, Ханс Касторп видя главата й да се движи при говорене и отново забеляза закръгления й врат и отпуснатото държане на гърба й, когато поглеждаше към „добрата руска маса“ покрай Сетембрини, който седеше на масата помежду им. По време на обеда госпожа Шоша нито веднъж не се огледа из залата. Но когато мина десертът и големият стенен часовник, поставен в дъното на трапезарията, там, дето бе „лошата руска маса“, удари два, за най-голямо изумление на Ханс Касторп стана, каквото стана: докато часовникът биеше два — един и два, — прелестната пациентка бавно повдигна глава, поизви снагата си и през рамо ясно и неприкрито погледна към Ханс Касторповата маса, и то не изобщо към масата, а лично него, като се усмихваше със стиснати устни, присвила Пшибиславовите очи, сякаш искаше да каже: „Е? Време е. Ще вървиш ли?“ (защото, когато само очите говорят, хората са на „ти“, макар че устата не е рекла дори едно „вие“.) тази случка развълнува и ужаси Ханс Касторп до дън душа — той не вярваше на очите си и изгубил ума и дума, погледна първо госпожа Шоша в лицето, а после вдигна очи над челото и косата й и се вторачи в пространството. Нима тя знаеше, че той има уговорен преглед за два часа? Изглеждаше, че е така. И все пак беше толкова невероятно тя да е узнала, че само минута преди това той се бе запитал дали да не съобщи чрез Йоахим на придворния съветник, че простудата му е на минаване и че намира прегледа за излишен; но предимствата на тази идея бързо увехнаха под въпросителната усмивка и сега изглеждаха противни и скучни. В следната секунда Йоахим вече бе сложил върху масата навитата си салфетка, даде му знак с повдигане на веждите си, поклони се на сътрапезниците и напусна масата, след което Ханс Касторп, макар и вътрешно залитащ, но с твърда стъпка и чувството, че погледът и усмивката все още са отправени към него, последва братовчед си навън.

От вчера те не бяха говорили за днешното си намерение, а и сега вървяха мълчешком, сякаш се бяха споразумели. Йоахим бързаше: уговореното време бе минало, а придворният съветник Беренс държеше на точност. От трапезарията тръгнаха по партерния коридор, минаха край „администрацията“ и слязоха към „сутерена“ по чистото стълбище, постлано с излъскан линолеум. Йоахим почука на вратата, която бе точно срещу стълбището; една порцеланова табелка сочеше, че там е входът за амбулаторията.

— Влез! — извика Беренс, като особено подчерта началното „в“. Той стоеше посред стаята в бяла престилка — в дясната си ръка държеше слушалката, с която се почукваше по бедрото.

— Tempo, tempo — каза той и насочи изпъкналите си очи към стенния часовник. — Un росо piu presto, signori![14] Ние сме тук не само за ваши високоблагородия.

Пред двойното бюро до прозореца седеше д-р Кроковски; бледината му се открояваше върху престилката от черен брилянт; лактите си бе подпрял върху плота на бюрото — в едната ръка държеше писалка, а другата бе заврял в брадата си; пред него имаше книжа, вероятно истории на заболяването; той погледна влизащите с безучастния израз на лице, което е тук само като помощник.

— Е, дайте да видим поведението ви — прекъсна придворният съветник извиненията на Йоахим и му взе от ръката температурния лист, за да го прегледа, а в това време пациентът побърза да се съблече до кръста и да закачи свалените дрехи на стоящата закачалка до вратата. На Ханс Касторп никой не обърна внимание. Той постоя малко, поогледа се и после седна в едно старомодно кресло с пискюли на облегалките за ръцете. До креслото стоеше масичка с шише за вода, а до стените — библиотечни шкафове с дебели медицински книги и обемисти дела. Други мебели нямаше освен една тапицирана с бяла мушама кушетка, която можеше да се вдига и сваля; върху възглавницата й беше просната книжна салфетка.

— И седем, и девет и осем — каза Беренс, прелиствайки картоните, където Йоахим съвестно бе записал резултатите от ежедневните петократни измерения. — Все още малко си горите, драги Цимсен, не можем да твърдим, че отминалия път насам сте се особено закрепили. („Миналия път“ — това бе преди четири седмици.) Не сте очистен, не сте — каза той. — Е, това естествено не става току-така от днес за утре, магии не можем да правим.

Йоахим кимна и вдигна голите си рамене, ако и да можеше да възрази, че той далече не е тук горе едва от вчера.

— Какво става с бодежите на десния хилус, където все остричко се чуваше? По-добре ли? Я елате насам. Хайде сега учтиво да почукаме. — И преслушването почна.

Широко разкрачен и понаведен назад, стиснал слушалката под мишница, придворният съветник Беренс почука отначало около дясното рамо на Йоахим — той движеше ръката си от китката надолу, като грамадният му среден пръст служеше за чук, а дясната ръка — за опора. После слезе под лопатката, очука отстрани средата и долната част на гърба, след което добре обученият Йоахим вдигна мишницата си, за да може да го очукат и под мишницата. След това всичко се повтори от лявата страна; като свърши, придворният съветник изкомандва: „Кръгом!“, за да очука гърдите. Той почна да чука под самата шия около ключиците, чукаше над и под гърдите, отначало вдясно, а после вляво. Като се насити да очуква, той почна да преслушва; навсякъде, където беше чукнал — и по гърба, и по гърдите, — той поставяше сега слушалката, а върху слушалката ухото си. При това Йоахим трябваше да диша ту по-силно, ту по-слабо и насила да кашля, което, изглежда, много го напрягаше, защото взе да се задъхва, а от очите му бликнаха сълзи. Всичко, което чуваше там вътре, придворният съветник Беренс съобщаваше на седналия до бюрото свой асистент; чуваха се кратки, условни думи и Ханс Касторп неволно си помисли за вземането на мярка при шивача, когато добре облеченият майстор слага по установен ред сантиметъра тук и там около тялото и по крайниците на клиента и диктува получените цифри на калфата, който седи наведен.

— „Кратко“, „по-кратко“ — диктуваше придворният съветник Беренс. — „Весикулярно“ — каза той и още веднъж повтори: — „Весикулярно“ (очевидно това бе добро). „Остро“ — каза той и направи гримаса. — „Много остро.“ „Шум.“ — И д-р Кроковски записваше всичко, както помощникът — цифрите на крояча.

Ханс Касторп следеше ставащото е наклонена встрани глава, замислено унесен в наблюдение на гръдния кош на Йоахим, чиито ребра (слава богу, те бяха всичките налице) при дишането високо се повдигаха под изопнатата кожа — той гледаше тази стройна жълтеникавомургава младежка снага с черни косми около гръдната кост и по силните мишници; около едната си китка Йоахим носеше златна гривна. „Това са мишници на гимнастик — мислеше Ханс Касторп; — той винаги е обичал гимнастиката, докато аз не се интересувах от нея — това бе въз връзка с неговите наклонности към военното призвание. Той винаги държеше на физиката си, много повече от мене или поне различно от мене; аз винаги съм бил цивилен човек, предпочитах да се къпя в топла вода и доброто ядене и пиене, а той държеше на мъжествени изисквания и постижения. Ето как физиката му по съвсем друг начин изпъкна на преден план, стана самостоятелна и доби важност посредством болестта му. Забравила се е и не иска да изхвърли отровата и да оздравее, макар че бедният Йоахим толкова много иска да стане войник в равнината. Виж го, израснал е, както пишат в книгите, същински Аполон Белведерски, само дето е окосмен. Но вътрешно е болен, а външно гори — от болестта; болестта подчертава у човека физиката, превръща го само в тяло…“ И като помисли това, той се стресна и погледна бърже и изпитателно от голия гръден кош на Йоахим към очите му, неговите големи, черни и кротки очи, които бяха насълзени от насилването за дишане и кашляне и с тъжен израз разсеяно се взираха нейде в пространството над Ханс Касторп.

Междувременно придворният съветник Беренс бе привършил работата си.

— Е, добре, Цимсен — каза той. — Всичко е наред, доколкото е възможно. Следния път (това беше след четири седмици) сигурно навсякъде ще бъде малко по-добре.

— Господин придворен съветник, колко време смятате, че…

— Пак ли ще ме врънкате? Как ще строявате в това приповдигнато състояние вашите юнаци? Миналия път казах половин годинка — е добре, смятайте половин година оттогава, но знайте, че това е минимумът. В края на краищата тук може да се живее, бъдете малко по-учтив. Не сме някоя каторга, нито пък… сибирска мина. Или искате да кажете, че сме нещо подобно? Хайде, Цимсен! Свободен сте! Следният, ако има желаещи! — извика той и се взря в пространството. При това протегна ръка и подаде слушалката на д-р Кроковски, който стана и я пое, за да подложи Йоахим на допълнителна асистентска проверка.

Ханс Касторп бе скочил, впери очи в придворния съветник, който стоеше разкрачен, с отворена уста, и изглеждаше потънал в размисли; после почна бързо да се приготовлява за прегледа. Той от припряност не можа веднага да откопчее маншетите и да свлече през главата си ризата на точки. А след това застана — бял, рус и слаб — пред придворния съветник Беренс; той изглеждаше с по-цивилна конструкция, отколкото Йоахим Цимсен.

Но придворният съветник го остави да чака — все още бе унесен в размислите си, д-р Кроковски отново бе заел мястото си, а Йоахим бе почнал да се облича, когато Беренс най-сетне благоволи да обърне внимание на следния желаещ.

— А така, ето ви и вас! — каза той, хвана със своята огромна ръка Ханс Касторп за мишницата, докара го до пред себе си и изпитателно го изгледа. Но той не погледна лицето му, както се поглежда на човек, а тялото му; завъртя го, както се завърта тяло, и разгледа и гърба му. — Хм — каза той. — Дайте сега да видим какво ще ми загатнете. — И както преди, той почна да причуква.

Той го причука навсякъде, където беше причукал Йоахим Цимсен, и на много места отново се връщаше. Дълго време причукваше ту горе около ключицата, ту малко по-долу — за сравнение.

— Слушате ли? — попита той д-р Кроковски. — И д-р Кроковски, седнал на пет крачки от него пред бюрото, обяви чрез кимане, че слуша: той сериозно склони глава, така че брадата му се притисна в гърдите, а краищата й дори се вдигнаха нагоре.

— Дишайте дълбоко! Кашляйте! — командваше придворният съветник, който пак беше взел слушалката в ръцете си; и Ханс Касторп здравата се потруди цели осем или десет минути, докато придворният съветник го преслушваше. Той не казваше нито дума през това време, само поставяше тук или там слушалката и особено се спираше да слуша на точките, където по-рано се бе спирал при причукването. После пъхна инструмента под мишницата си, постави ръце зад гърба си и впери поглед в пода между себе си и Ханс Касторп.

— Да, Касторп — каза той, като за първи път нарече младия мъж направо с презимето, — работата е точно така praeter propter[15], както от край време си мислех. Аз отдавна ви бях взел на око, Касторп, сега мога вече да ви го кажа, още отначало, когато имах незаслужената чест да се запозная с вас; почти със сигурност предположих, че и вие потайно сте наш човек и че ще разберете това както мнозина други, които идваха тук за развлечение и с вирнат нос се оглеждаха, докато един ден разбираха, че добре ще сторят — и не само „добре ще сторят“, моля да ме разберете — да се позаселят за малко по-длъжко време тук и да се откажат от безучастието и любопитството.

Ханс Касторп си бе пуснал боята, а Йоахим, който тъкмо си закопчаваше тирантите, тъй си и остана заслушан…

— Имате тук един толкова мил, симпатичен братовчед — продължи придворният съветник, като посочи с глава към Йоахим и се полюляваше на пръстите и петите си, — който, нека се надяваме, скоро ще може да каже, че някога е бил болен, но и когато докараме работите дотам, той, вашият същински братовчед, все пак някога ще е бил болен и това a priori, както казват философите, хвърля известна светлина и върху вас, драги Касторп…

— Но той ми е само природен братовчед, господин придворен съветник.

— Хайде, хайде. Нима ще вземете да се отказвате от братовчед си. Природен, или не, той все пак ви е кръвен роднина. Ами от коя страна е той?

— От майчина, господин придворен съветник. Той е син на моята…

— А добре ли е госпожа майка ви?

— Не, тя умря. Почина, когато бях съвсем малък.

— О, а от какво?

— От тромбоза, господин придворен съветник.

— От тромбоза? Е, това е било много отдавна. А господин баща ви?

— Той умря от пневмония — каза Ханс Касторп, — а също и дядо ми — добави той.

— Така, и той ли? Е, стига толкова за рода ви. Що се отнася до вас, вие от край време сте били доста малокръвен, нали? Но не сте се уморявали при физически и умствен труд? А, уморявали сте се. И често имате сърцебиене? Едва отскоро? Добре, а освен това имате очевидно голямо предразположение към катари на дихателните пътища. Знаете ли, че вече сте изкарали една болест?

— Аз?

— Да, имам пред вид лично вас. Чувате ли разликата? — И придворният съветник го причука на няколко пъти ту горе на гърдите, ту малко по-долу.

— Там звучи малко по-тъпо, отколкото тук — каза Ханс Касторп.

— Много добре. Би трябвало да станете специалист. Тук има леко притъпление, а притъпленията говорят за стари процеси, които са преминали в калцификат, има фиброзиране, ако искате. Вие сте стар пациент, Касторп, но няма да се сърдим никому затова, че не сте го разбрали. Ранната диагноза е трудна, особено за господа колегите от равнината. Не искам да кажа, че ние тук имаме по-изострен слух, макар че практиката в тая насока сигурно не е без значение. Но въздухът ни помага да чуваме, разбирате ли, този разреден, сух въздух тук горе.

— Разбирам естествено — каза Ханс Касторп.

— Добре, Касторп. А сега послушайте малко, момчето ми, искам да ви кажа няколко поучителни слова. Ако беше само това у вас, ако имахме само тия притъпления и калцификати — чуждите тела във вашия Еолов мех, бих ви изпратил при вашите пенати и лари, без да ме е грижа за вас, разбирате ли ме? Но както са се докарали работите и като се има пред вид вашето състояние, то… След като вече и без това сте тука… не си заслужава да се връщате в къщи — скоро би трябвало пак да се явите при нас.

Ханс Касторп наново усети кръвта да нахлува към сърцето му, а Йоахим стоеше все така — ръцете му държаха задните копчета, очите му гледаха в земята.

— Защото освен притъпленията — продължи придворният съветник — имате тук вляво едно изострено дишане, което стига почти до хрипове и несъмнено се дължи на прясно огнище — за сега не искам да говоря за каверна, но положително се касае до възпален участък и ако продължите долу досегашния си живот, драги мой, додето се усетите, целият ви бял дроб ще отиде по дяволите.

Ханс Касторп стоеше неподвижен, около ъглите на устата му се появи едно особено трепкане и ясно можеше да се види как сърцето му пулсира под ребрата. Той вдигна очи към Йоахим, но не срещна погледа му, а после отново се загледа в лицето на придворния съветник със сините бузи, също така сините изпъкнали очи и навитите от една страна мустачки.

— Като обективно потвърждение — добави Беренс — имаме и вашата температура: 37,6 в десет часа преди обед — това отговаря приблизително на акустичните възприятия.

— Аз пък мислех — каза Ханс Касторп, — че температурата се дължи на катара ми.

— А катарът? — прекъсна го придворният съветник. — На какво се дължи той? Слушайте сега какво ще ви кажа, Касторп, и внимавайте: доколкото знам, имате достатъчно мозъчни гънки. Въздухът тук при нас е добър за лекуване на болестта, нали така мислите? И това е действително така. Но той е добър и за самата болест, разбирате ли, той на първо място я насърчава, революционизира тялото, кара латентната болест да избухне и такова избухване, без да се обиждате, е вашият катар. Не знам дали още долу, в долината, не сте били фебрилен, но ако искате да узнаете мнението ми, вие във всеки случай още на първия ден сте получили тук горе температура, а не чак когато се е появил катарът.

— Да — каза Ханс Касторп, — да, наистина и аз смятам така.

— Вероятно веднага сте били като пиян — настави придворният съветник. — Това се дължи на разтворимите отрови, които се произвеждат от бактериите; те действат опияняващо върху централната нервна система, разбирате ли, и тогава човек усеща бузките си да горят. Засега най-напред ще вървите в леглото, Касторп; трябва да видим дали ще ви отрезвим след няколко седмици почивка на легло. За другото ще видим после. Ще снемем хубаво вашия интериор — сигур ще ви бъде интересно да видите как изглежда отвътре собствената ви личност. Но още отсега ви казвам: случай като вашия не се лекува на бърза ръка, той не позволява нито рекламни успехи, нито чудотворно излекуване. Открай време си мислех, че от вас ще излезе по-добър пациент, с повече талант за боледуване, отколкото този бригаден генерал насреща ни, който все иска да си върви, щом като слезе с няколко деления. Като че: „Мирно! Залегни!“ не е една също толкова добра команда като: „Мирно! Стой!“ Спокойствието тук е първият дълг на гражданина, а нетърпението нанася само вреда. Гледайте да не ме разочаровате, Касторп, и много ви моля да не опровергаете познанията ми за хората. А сега ходом марш, право в леговището!

С това придворният съветник Беренс привърши и седна до бюрото като много зает човек, който ще уплътни времето до следващия преглед с писмена работа. Д-р Кроковски пък стана от мястото си, пристъпи към Ханс Касторп, изви главата си косо назад, широко се усмихна, та всред брадата се жлътнаха зъбите му, постави едната си ръка върху рамото на младия мъж, а с другата сърдечно разтърси десницата му.

[13] По причина на смъртта (лат.). ↑

[14] Побързайте малко, господа! (итал.) ↑

[15] Горе-долу (лат.). ↑

Пета глава

Вечната супа и внезапно просветление

Тук предстои едно явление, на което разказвачът сам с облекчение ще се позачуди, за да не се чуди прекалено много на свой ред читателят. Докато нашият отчет за първите три седмици от престоя на Ханс Касторп при онези тук горе (двадесет и един летни дни, колкото трябваше да престои тук по човешки предвиждания) погълна пространство и време, чиито размери напълно отговарят на нашите полупризнати очаквания, то преодоляването на следните три седмици от неговия престой на това място едва ли ще изисква толкова редове, думи и моменти, колкото коли, часове и цели надници отнеха първите: както ще видим, тези три седмици светкавично ще отминат и ще бъдат погребани.

Това би могло да ни зачуди; и все пак то е в реда на нещата и съответства на законите за разказването и слушането. Защото, съгласно този ред и тези закони, за нас времето ще бъде точно толкова дълго или кратко, нашето преживяване ще се разпростре или съкрати точно толкова, колкото за героя на нашия разказ Ханс Касторп, който по такъв неочакван начин бе засегнат от съдбата; освен това ще бъде полезно, с оглед на тайната на времето, да подготвим читателя и за съвсем други чудеса и феномени, отколкото току-що споменатите — феномени, с които ще се срещнем в неговата компания. Засега е достатъчно всеки да си спомни колко бързо отминава една поредица от дни, дори от „дълги“ дни, които човек прекарва като болен в леглото си: денят, който се повтаря, е все един и същ; но тъй като е все един и същ, в действителност не е много правилно да говорим за „повтаряне“, би трябвало да става дума за еднообразие, за едно спряло на място настояще или за вечността; на обед ти донасят супата, както вчера са ти я донесли и утре ще ти я донесат. И в същия миг нещо те обвява — ти не знаеш как и откъде; завива ти се свят, като гледаш донесената ти супа, формите на времената се премрежват, преливат една в друга, а това, което ти се открива като истинска форма на битието, е едно застинало настояще, през което вечно ти носят супа. Би било твърде парадоксално да говорим за скука във връзка с вечността; а парадокси искаме да отбягваме, особено в съвместния живот с този герой.

Ханс Касторп, значи, бе на легло от събота следобед насам, защото така бе наредил придворният съветник Беренс, върховен авторитет в света, който ни обгражда. Облечен в нощница е монограм върху горното джобче, скръстил ръце зад главата си, той лежеше в своето чисто бяло легло — смъртното ложе на американката, а вероятно и на много други хора — и гледаше със своите обикновени, помътени от хремата сини очи към потона на стаята, размишлявайки за особеното положение, в което бе изпаднал. При това не бива да предполагаме, че очите му, ако я нямаше хремата, щяха да виждат ясно, чисто и определено, защото у него, вътре, колкото и просто да бе всичко, съвсем не изглеждаше така — там всичко в действителност бе помътено, объркано, неясно, полуискрено и съмнително. Докато си лежеше, той ту усещаше да се надига в гърдите му един бесен триумфиращ смях, а сърцето му запираше и се свиваше от някаква досега непозната болка на необуздана радост и надежда, ту пребледняваше от уплах и страх и не сърцето му, а сякаш сама съвестта му се блъскаше о ребрата му в бързолетен такт.

През първия ден Йоахим го бе оставил съвсем на мира и отбягваше всякакви забележки. Той влиза внимателно на няколко пъти в стаята, кимваше на братовчед си и от учтивост го питаше дали има нужда от нещо. Между впрочем той с облекчение забеляза неохотата на Ханс Касторп да разговаря, неохота, която и той споделяше и дори смяташе, че в случая неговото положение е още по-неприятно.

Но в неделя преди обед, на връщане от утринната разходка, която както по-преди бе направил сам, той не отложи повече разговора с братовчед си относно непосредствено най-необходимото. Изправи се до леглото му и каза с въздишка:

— М-да, няма какво да се прави, трябва да предприемем нещо. Нали те очакват в къщи.

— Не още — отговори Ханс Касторп.

— Не още, но през следните дни, в сряда или четвъртък.

— Е — каза Ханс Касторп, — те изобщо не ме очакват за някой определен ден. Имат си и друга работа, освен да чакат и да броят дните до връщането ми. Като пристигна, ще ме видят и чичо Тинапел ще каже: „Върна ли се?“, а чичо Джеймс ще каже: „Е, хубаво ли беше?“ Ако ли пък не пристигна, доста време ще мине, докато забележат отсъствието ми, в това можеш да бъдеш сигурен. След някое и друго време естествено ще трябва да ги уведомим…

— Не можеш да си представиш — каза Йоахим и отново въздъхна — колко неприятна ми е цялата работа. Какво ще стане сега? Аз, разбира се, се чувствам, така да се каже, отговорен. Идваш ми на гости, аз те въвеждам тук, а ето че заседна и никой не знае кога ще се отървеш, за да постъпиш на работа. Съгласи се, че това за мен е безкрайно мъчително.

— Чакай малко! — каза Ханс Касторп, без да отмахне ръцете от тила си. — Защо си се разтревожил толкова? Та това е безсмислица. Дойдох ли тук, за да те посетя? Да, но на първо място, за да си почина, както ми бе предписал Хайдекинд. Е, и сега излиза, че съм имал нужда от много по-дълга почивка, отколкото той, а и всички ние сме предполагали. Сигурно не съм първият, който е смятал да направи тук едно посещение на бърза ръка, но после е излязло другояче. Спомни си например за втория син на мадам „Tous-les-deux“ и колко по-тежък се е оказал неговият случай — аз не знам дали още е жив, може да са го изнесли някой път, докато сме били в трапезарията. Вярно, изненадан съм от това, че съм малко нещо болен — трябва първо да свикна да се чувствам като пациент и като един от вас всичките, а не да се смятам за гост както досега. Но, от друга страна, не съм чак толкова изненадан, защото всъщност никога не съм се радвал на особено прекрасно здраве, а като си помисля колко рано са починали родителите ми — отде би се намерило това прекрасно здраве у мен? Няма какво да се залъгваме, нали така, че и ти си малко по-засегнат, макар и да си почти оздравял, ето защо може да си имаме семейно предразположение, поне Беренс подхвърли нещо подобно. Във всеки случай аз си лежа тук от вчера и си премислям как винаги съм се чувствал и какво е било отношението ми към всичко, искам да кажа, към живота и неговите изисквания. Известна сериозност и известна антипатия към люде здравеняци и шумни от край време са си в природата ми — нали скоро си говорехме за това и как понякога ми се е искало да стана духовник — от интерес към опечаляващи и назидателни неща, знаеш, такава една черна плащеница със сребърен кръст отгоре или R. I. P… Requiscat in pace[1]… това всъщност са най-хубавите думи, те ми са много по-симпатични от „Многая лета“, което в действителност е само едно надвикване. Всичко това, мисля, е само защото и аз съм засегнат, защото от край време съм някак свикнал с болестта — ето, сега то излиза наяве. Но щом като работите стоят така, мога да се смятам за щастлив, че дойдох тук горе и ме прегледаха; ти наистина няма за какво да се упрекваш. Нали и ти чу: ако бях продължил да карам така долу в равнината, може би на бърза ръка целият ми бял дроб щеше да отиде по дяволите.

— То не се знае! — каза Йоахим. — Там е работата, че това никак не може да се знае! Имал си по-рано огнища, на които никой не е обърнал внимание и които от само себе си са заздравели, така че днес са ти останали само няколко безобидни притъпления. Възможно е и сегашният ти възпален участък да бе преминал по същия начин, ако случайно не бе дошъл тук горе при мен, нищо не се знае!

— Точно така, нищо не се знае — отвърна Ханс Касторп. — И затова нямаме право да си представяме най-лошото, например във връзка с престоя ми за лечение тук. Ти казваш: никой не знае кога ще се откача оттук и кога ще постъпя в корабостроителницата, но ти го казваш в песимистичен смисъл, а това намирам за прибързано именно защото нищо още не се знае. Беренс не определи срок, той е положителен човек и не си играе на предсказания. Пък и още не са ме гледали на рентген, нито имаме снимки, едва след това ще се установи обективно истинското ми състояние; кой знае дали тогава ще излезе наяве нещо по-значително, дали още преди това няма да ми спадне температурата и да ви кажа сбогом. Според мен не бива преждевременно да надуваме работите и да разправяме на нашите у дома някакви страхотни истории. Достатъчно е сега да напишем — аз мога сам да пиша ей с тая автоматична писалка, ако малко поседна, — че имам силна простуда и температура, че съм на легло и за момента не мога да пътувам. Останалото само ще се нареди.

— Добре, нека засега постъпим така. А за другите неща — можем и да почакаме.

— Какви други неща?

— Не бъди толкоз разсеян! С твоето каютно куфарче можеш да изкараш само три седмици. Ти имаш нужда от бельо, горно и долно, от зимни дрехи, от други обувки. Пък и пари трябва да ти пратят.

— Ако — каза Ханс Касторп, — ако ми стане нужда от всичко това.

— Добре, нека изчакаме. Но ние би трябвало — каза Йоахим и взе да се разхожда из стаята, — ние би трябвало да не се поддаваме на илюзии! Доста отдавна съм тук, та всичко ми е ясно. Щом Беренс казва, че има изострено дишане и хрипове… Но естествено нека видим какво ще стане.

Така се разбраха засега и на първо време встъпиха в правата си седмичните и двуседмичните промени на обикновения ден — и в настоящото си състояние Ханс Касторп получаваше своя дял от тях, ако не чрез непосредствено участие, то чрез това, което му докладваше Йоахим, когато го посещаваше и присядаше за четвърт час на кревата му.

Таблата, върху която в неделя сутринта му донесоха закуската, бе украсена с цветя в една вазичка, а и не бяха забравили да му изпратят от сладкишите, които днес сервираха в трапезарията. По-късно градината и терасата се оживиха — почнал бе с много „тра-ра“ и носови кларнетни извивки двуседмичният неделен концерт, който Йоахим дойде да слуша, при братовчед си: той седна вън на балкона, докато Ханс Касторп, полуседнал в леглото си, наклонил глава и зареял нанякъде своя нежно замечтан поглед, се вслушваше през отворената врата в долитащите отдолу съзвучия, спомняйки си с неволно повдигане на рамене за брътвежите на Сетембрини относно „политическата неблагонадеждност“ на музиката.

Освен това, както вече казахме, Йоахим му докладваше за случките и събитията през тези дни; Ханс Касторп го заразпитва дали неделята се е отличавала с празнични тоалети, дали е имало дантелени пеньоари или нещо подобно (но за дантелени пеньоари времето бе твърде студено), дали следобед е имало излети с коли (наистина имаше такива: дружеството „Половин дроб“ бе заминало in corpore[2] за Клавадел), а в понеделник, когато Йоахим мина да го види след лекцията на д-р Кроковски и бързаше да иде да си легне, Ханс Касторп попита как е минала лекцията. На Йоахим не му се говореше и не му се искаше да разправя за лекцията — те и миналия път не бяха говорили за нея. Но Ханс Касторп настоя да научи подробности.

— Лежа и плащам пълна такса — каза той. — И аз искам да се ползвам от това, което се предлага тук. — Той си спомни за понеделника преди две седмици, за разходката, която бе направил на своя глава и която му бе подействала толкова зле, и изказа твърдото предположение, че именно тая разходка е революционизирала физиката му и е накарала да избухне дремещата болест. — Но как само говорят хората тук — извика той, — хората от народа! С достойнство и тържествено, звучи почти като поезия. „Е, жив и здрав да си и благодаря ти!“ повтори той, като наподобяваше изговора на дърваря. — Чух това в гората и няма да го забравя до края на живота си. Такива неща по-късно се свързват с други впечатления или възпоминания, знаеш, и ти звучат в ушите, докато си жив… А Краковски пак ли говори за „любов“? — попита той и при тази дума направи гримаса.

— Естествено — каза Йоахим. — За какво друго. Нали това му е темата.

— А какво разправи днес той?

— А, нищо особено. Нали от миналия път знаеш как се изразява.

— Но какво ново ви каза?

— Нищо ново… Днес ни сервира чиста химия — неохотно се съгласи Йоахим да поразкаже това-онова. Д-р Кроковски им казал, че при „любовта“ ставало някакво отравяне — едно самоотравяне на организма. Едно още непознато вещество, находящо се в тялото, се разпадало и продуктите на това разпадане действали упоително върху центровете на гръбначния мозък, ставало нещо подобно както при редовното вкарване на външни отровни вещества като морфин или кокаин.

— И тогава бузките поруменяват! — каза Ханс Касторп. — Я виж ти, ами че това е интересно. Какво ли не знае този човек… Здравата се е натъпкал с наука. Почакай само, току ще го видиш някой ден, че е открил това непознато вещество, което се намира в организма, и ето го, че почва да произвежда разтворимите отрови, които действат упоително върху центровете, тогава ще може да упойва хората по съвсем особен начин. Може би някога то да е било познато. Като го слуша човек, ще си помисли, че има нещо вярно в приказките за любовно биле и други такива неща, за които става дума в легендите… Отиваш ли си вече?

— Да — каза Йоахим, — трябва непременно да полежа малко. От вчера имам възходяща крива. Твоята работа май че ми повлия.

Така мина неделята, понеделникът. След вечерта и сутринта настъпи третия ден на Ханс Касторп в „леговището“, един вторник — ден без забележителности. Ала това бе денят на неговото пристигане тук горе. Вече три седмици Ханс Касторп бе в санаториума и той се видя принуден да напише писмо до дома, за да уведоми чичовците си бегло за положението на работите в момента. Напъхал зад гърба си пуховицата, той написа на бланка от санаториума, че въпреки намеренията му отпътуването оттук ще се забави. Той е на легло поради простуда с температура, а придворният съветник Беренс, какъвто си е крайно съвестен, очевидни не е погледнал през пръсти на заболяването, което смята, че е във връзка с неговото общо състояние. Защото го още при първата им среща главният лекар го е намерил крайно анемичен — изглежда, че в края на краищата специалистите не смятат за достатъчен срока, който той, Ханс Касторп, си беше дал за почивка. За останалото щял да пише следния път. „Така е добре — помисли Ханс Касторп. — Няма нито една излишна дума, а на всеки случай ще послужи за известно време“. Писмото бе предадено на портиера, който не го пусна в кутията, а направо го изпрати с първия редовен влак.

След това нашият приключенец сметна работите за поуредени и заживя от ден за ден с успокоено сърце, макар и измъчван от кашлицата и задушаван от хремата: обикновеният муден бе винаги един и същ — нито забавен, нито скучен поради това, че бе накъсан многократно на дребни части и имаше някаква установена монотонност. Сутрин след енергично почукване влизаше масажистът, един як индивид на име Турнхер, със запретнати ръкави на ризата, жилести ръце и гъргорещ, силно заекващ говор; той назоваваше Ханс Касторп, както и останалите пациенти, с номера на стаята и го изтриваше със спирт. Скоро след неговото излизане се появяваше готов и облечен Йоахим, за да каже добро утро, да попита братовчед си за температурата му от седем часа и да съобщи своята. Докато той закусваше долу, Ханс Касторп, опрян на пуховицата си, правеше същото с апетит, какъвто човек придобива при ново стечение на обстоятелствата, без да се смущава много от припряно деловития пристъп на лекарите, които по това време бяха вече минали през трапезарията и тръгваха да обикалят в бърз ход стаите на лежащо болните и умиращите. С уста, пълна с конфитюр, той оповестяваше, че е спал „хубаво“, поглеждаше над ръба на чашата си към придворния съветник, който облягаше пестници върху масата в средата и бързо преглеждаше лежащата там температурна таблица; после с безразлично протяжен тон казваше довиждане на излизащите лекари и запалваше цигара, а додето се сети, че Йоахим бе излязъл, ето че и той се връщаше вече от сутрешната си разходка. После пак се разговаряха за това онова и времето до втората закуска (Йоахим отиваше да полежи) бе толкова кратко, че не би доскучало дори на истински празноглавец и скудоумец, камо ли на Ханс Касторп, който имаше да предъвква сума впечатления от първите три седмици тук, да премисля своето сегашно положение и какво ли ще стане занапред — подвързаните в два дебели тома списания от библиотеката на санаториума, които лежаха на нощната му маса, така и не му дотрябваха.

Също така минаваше и времето, през което Йоахим за втори път излизаше до курорта Давос — един нищо и никакъв час. После той пак се обаждаше на Ханс Касторп и му разправяше това-онова, което бе му направило впечатление по време на разходката, заставаше до леглото или присядаше за момент, след което се оттегляше за режима на лежането. А колко траеше той — пак само един нищожен час! Докато си скръстиш ръцете зад главата, докато се позагледаш в потона и попремислиш нещо, ето че прокънтява гонгът, който призовава да се приготвят за обеда всички, които не са лежащо-болни или умиращи.

Йоахим отиваше, а пристигаше „обедната супа“ — какво ограничено и символично наименование за това, което пристигаше! Защото на Ханс Касторп не бе предписана диетична храна — а и защо да му предписват такава? Диетична храна, малко храна съвсем не бе подходяща за неговото състояние. Той лежеше и плащаше пълна такса и това, което му донасяха през тоя замръзнал във вечността час, не бе никаква „обедна супа“, а истинският обед на „Бергхоф“ с шестте му блюда без каквито и да са съкращения и с всичките му подробности: в делник — изобилен, в неделя — някакво тържествено парадно гала-угощение, приготвено от европейския майстор-готвач в една кухня като на луксозен хотел. Прислужницата, на която бе възложено да сервира на лежащо-болните, му донасяше обеда под никелирани похлупаци и в апетитни тиганчета; тя избутваше над леглото плота на болничната маса, която му бяха дали — същинско еднокрако чудо на уравновесена конструкция — и Ханс Касторп се хранеше на нея като сина на шивача от „вълшебната масичка“.

Едва се нахранваше, и вече Йоахим се връщаше; докато той се прибереше на своя балкон и тишината на главния режим прилегнеше над санаториума, ставаше два и половина. Не точно, може би ставаше само два и четвърт. Но такива излишни четвъртинки не влизат в сметката, закръглените часове ги поглъщат между другото — така става при пътешествия, при продължително пътуване с влак, а също и когато човек се намира в пусто състояние на очакване, когато всеки негов стремеж, целият му живот се съсредоточава в убиването и отхвърлянето на времето. Дето е два и четвърт, там е и два и половина, защо пък, боже мой, да не е и три, ето я къде е тройката. Тридесетте минути са само едно встъпление към кръглия час от три до четири и набърже се стопяват: тъй се постъпва при такива случаи. И ето че времетраенето на главния режим също се съкратяваше на един час, който към своя край биваше смален, подрязан и сякаш апострофиран. Апострофът бе д-р Кроковски.

Да, при своята самостоятелна следобедна обиколка д-р Кроковски не описваше вече дъга около Ханс Касторп, който бе влязъл вече в разписанието, не беше вече само някакъв интервал или хиатус, станал бе пациент, търсеха го, не го отминаваха — нещо, което от край време бе го изпълвало с потайна и лека, ала ежедневно изпитвана досада. За първи път д-р Кроковски се появи в стаята в понеделник — казваме „появи се“, защото това е точната дума за странното и малко страшно впечатление, което Ханс Касторп тогава не можа да преодолее. Той бе потънал в някаква полудрямка, когато стреснат забеляза, че асистентът се намира в стаята, без да бе влязъл през вратата — дошъл бе през отворената балконска врата. Той обикновено не минаваше по коридора, а по външните лоджии и така бе предизвикал представата, че е дошъл по въздуха. Във всеки случай той се бе изправил до леглото на Ханс Касторп — черен и бледен, широкоплещест и набит, — той, апострофът на часа, а зъбите му се жлътнаха в мъжествена усмивка посред разчесаната му брада.

— Вие, струва ми се, сте изненадан, че ме виждате, господин Касторп — каза той с баритонална мекота, провлечено, сигурно малко превзето и с едно екзотично небно „р“, което не търкаляше, а произвеждаше само с еднократно допиране на езика досами предните горни зъби, — но аз изпълнявам само един приятен дълг, когато идвам да видя как сте. Вашето отношение към нас навлезе в нова фаза, изведнъж от гост станахте другар… (Думата „другар“ малко изплаши Ханс Касторп.) — Кой би помислил това — дружески се усмихна д-р Кроковски, — кой би помислил това оная вечер, когато за първи път имах удоволствието да ви поздравя, а вие отвърнахте на моето погрешно становище — тогава то бе погрешно, — че сте напълно здрав. Помня, че тогава изразих нещо като съмнение, но уверявам ви, че не това исках да кажа. Не желая да се представям за по-прозорлив, отколкото съм, тогава не мислех за възпален участък, друго исках да река — в по-общ, философски смисъл, аз тогава само дадох израз на съмнението си, че думите „човек“ и „пълно здраве“ могат изобщо да се покриват. И днес още, дори след като минахте на преглед, аз не мога, за разлика от уважаемия ми шеф — такъв съм си, — не мога да смятам този възпален участък за нещо от първостепенен интерес. — И той леко докосна рамото на Ханс Касторп с върха на пръста си. — Той за мен е от второстепенно значение… Органичното винаги е второстепенно…

Ханс Касторп трепна.

— Така че в моите очи вашият катар е само едно третостепенно явление — съвсем небрежно додаде д-р Кроковски. — Как е той? Режимът на легло сигурно скоро ще допринесе за минаването му. Колко премерихте днес?

От този момент посещението на асистента доби характера на безобидна контролна визитация, неизменно такова беше то и през следващите дни и седмици: д-р Кроковски идваше през балкона в четири часа без четвърт или малко по-рано, мъжествено весело поздравяваше болния, поставяше най-обикновените лекарски въпроси, повеждаше кратък разговор с повече лични отсенки, дружески се шегуваше — и макар че всичко това предизвикваше известно двоумене, човек най-сетне свиква и на двоуменето, щом като то не надхвърля определени граници; така Ханс Касторп скоро нямаше вече никакви възражения против редовната поява на д-р Кроковски, която явно принадлежеше към установения нормален ден и апострофираше часа на най-дългото режимно лежане.

Часът биваше, значи, четири, когато асистентът отново излизаше на балкона — вече настъпваше късният следобед! Изведнъж, додето се обърне човек, следобедът преваляше и без преход накланяше към привечер: докато долу в трапезарията и горе в стая 34 изпият чая си, наближаваше 5 часът, а докато Йоахим се върнеше от третата си предписана разходка и се обадеше на братовчед си, ето че вече клонеше към 6 часа, така че лежането до вечерята, ако закръгляме при пресмятането, нямаше да продължи повече от час — един противник, който лесно може да се надвие, ако човек има в главата си мисли, а освен това върху нощното си шкафче цял orbis pictus.[3]

Йоахим казваше довиждане и слизаше да вечеря. Донасяха яденето. Долината се изпълваше със сенки, а докато Ханс Касторп ядеше, в бялата стая чувствително притъмняваше. Когато свършеше, той се облягаше на пуховицата пред своята вълшебна масичка с вече празните блюда и се вглеждаше в бързо припадащия здрач — един здрач, който трудно можеше да се различи от вчерашния, завчерашния или от здрача през миналата седмица. Настъпваше вечерта, след като току-що бе било утрин. Раздробеният ден, който изкуствено бе направен нескучен, буквално се трошеше и разпиляваше в ръцете му, както с весело учудване или най-много с малко замисляне забелязваше; на неговите години човек не се ужасяваше от такива работи. Струваше му се само, че „все още“ наблюдава.

Трябва да бяха минали десет или дванадесет дни, откак Ханс Касторп бе на легло, когато по това време някой почука на вратата му — по времето, когато Йоахим не беше се още върнал от вечерята и следвечерното събиране; Ханс Касторп с въпросителен тон извика „влез!“ и на прага се появи Лодовико Сетембрини, при което стаята мигом се изпълни с ослепителна светлина. Защото първото нещо, което още преди да затвори вратата, направи посетителят, бе да запали потонното осветление на стаята, което — отразено от белоснежния потон и мебелите — изведнъж преизпълни стаята с трептяща яснота.

Италианецът беше единственият от гостите на санаториума, за когото Ханс Касторп през тия дни изрично и поименно бе запитвал Йоахим. Йоахим и без това го осведомяваше по десет пъти на ден — всякога, когато присядаше за десетина минути на леглото или се изправяше пред братовчед си — за дребните случки и колебания в ежедневния живот на заведението и доколкото Ханс Касторп задаваше въпроси, те бяха от общ и безличен характер. Любопитството на изолирания се ограничаваше в това да знае дали са пристигнали нови гости и дали някой от познатите му по лице си е заминал; при това изглежда, че оставаше доволен, дето имаше само новопристигнали. Бе дошъл един „нов“ — млад човек със зеленикаво и хлътнало лице; поставили го бяха на масата вдясно от тяхната, където седяха госпожица Леви с лицето от слонова кост и госпожица Илтис. Е, Ханс Касторп ще има време да го поразгледа. Значи, никой не бе заминал? Йоахим лаконично казваше „не“, като свеждаше поглед. Но той бе принуден многократно да отговаря на същия въпрос, всъщност през ден. Въпреки че в края на краищата беше опитал, с известно нетърпение в гласа си, веднъж за винаги да отговори и бе казал, че доколкото знае, никой няма скоро да отпътува — оттук изобщо не се заминава така лесно.

Що се отнася до Сетембрини, Ханс Касторп бе питал лично за него и бе искал да узнае какво е „казал за цялата история“. За коя история? „За това, дето съм на легло и са ме изкарали болен.“ Сетембрини действително бе казал нещо, макар и съвсем накратко. Още в деня, когато Ханс Касторп изчезна, той бе запитал Йоахим какво става с братовчед му, при което явно бе очаквал да чуе, че Ханс Касторп е заминал. На обясненията на Йоахим той бе отвърнал само с две италиански думи — първо бе казал: „ecco“, а после „poveretto“, тоест „втасахме я“ и „клетичкият“ — не бе необходимо да знае човек повече италиански от двамата братовчеди, за да разбере смисъла на двата израза. „Как така «poveretto»? — бе запитал Ханс Касторп. — И той е заседнал тук горе със своята литература, която се състои от хуманизъм и политика, и едва ли може да бъде полезен на живота и земните работи. Няма защо да ме съжалява толкова снизходително, аз все пак ще се върна преди него в равнината.“ И тъй, сега господин Сетембрини застана посред блесналата в миг стая — Ханс Касторп, който се бе опрял на лакът и се бе извърнал към вратата, замижа и се изчерви, като го позна. Както винаги Сетембрини бе облечен в своето дебело сако с големите ревери, с пооръфана яка и карираните панталони. Понеже идваше от ядене, той стискаше по обичая си клечка за зъби между устните. Крайчецът на устата му под красивата извивка на мустака беше изпънат в познатата тънка, прозаична и критична усмивка.

— Добър вечер, инженере! Може ли да ви види човек? Ако да, за тая цел е необходима светлина, простете моето своеволие — каза той, като със замах изнесе малката си ръка нагоре към лампата на потона. — Вие размишлявахте, не исках да ви безпокоя, боже упази! Напълно разбирам една наклонност към размисъл във вашия случай, а за разговори и без това имате братовчед си. Както виждате, напълно си давам сметка, че съм излишен. Въпреки това, нали живеем толкова близо един до друг, човек се привързва към човека — духовно, сърдечно… Цяла седмица вече не се вестявате. Бях почнал наистина да смятам, че сте заминали, когато видях мястото ви в магерницата празно. От лейтенанта разбрах, че не е така, хм, разбрах, че се касае до нещо по-малко добро, ако това не звучи неучтиво… С една дума, как сте? Какво правите? Как се чувствате? Надявам се, че не сте много покрусен?

— Вие ли сте, господин Сетембрини! Много мило. Ха, ха, „магерница“, а? Ето че пак измислихте нова шега. Вземете стола, моля. Никак не ме безпокоите. Аз си лежах и размишлявах, не, „размишлявах“ е много силно казано. Просто ме мързеше да запаля лампата. Много благодаря, субективно съм добре, чувствам се горе-долу нормално. От лежането хремата ми почти изчезна, но, както ми казаха, тя била вторично явление. Но температурата все още не е както трябва, ту 37,5, ту 37,7, тук тези дни все още не е настъпила някаква промяна.

— Редовно ли си мерите температурата?

— Да, по шест пъти на ден, както всички вие тук горе. Ха, ха, прощавайте, но още ме е смях, дето нарекохте нашата трапезария „магерница“. Нали така викат по манастирите? Вярно, че тук има нещо общо — никога не съм виждал манастир, но така си го представям. А и „правилата“ зная вече наизуст и съвсем точно ги спазвам.

— Като истински монах. Може да се каже, че сте изкарали послушничеството и сте дали обет. Моите тържествени поздравления. Пък и вече казвате „нашата трапезария“. Между впрочем — без да искам да засегна мъжкото ви достойнство — вие май повече ми приличате на млада калугерица, отколкото на калугер — на една току-що подстригана, невинна Христова невеста с големи пожертвователни очи. На времето съм наблюдавал понякога такива агънца и винаги не без… не без известна сантименталност. Ах, да, да, вашият братовчед всичко ми разказа. Отидохте, значи, в последния момент на преглед…

— Тъй като имах температура. Моля ви се, господин Сетембрини, с такъв катар щях долу, в равнината, да се обърна към нашия лекар. А тук, дето, така да се каже, сме до извора, където имаме на разположение двама специалисти, би било просто смешно…

— Разбира се, разбира се. А температурата сте мерили, преди да ви накарат. Всъщност още от началото ви бяха препоръчали това. Сестрата Милендонк ли ви пробута термометъра?

— Пробута? Тъй като имах нужда, купих от нея един.

— Разбирам. Безупречна търговска сделка. А колко месеца ви трупна шефът?… Боже мой, та аз вече съм ви задавал този въпрос! Спомняте ли си? Току-що бяхте пристигнали. Тогава отговорихте толкова бодро…

— Естествено, че си спомням, господин Сетембрини. Много нови неща преживях оттогава, но това си спомням, сякаш е било днес. Още тогава се показахте толкова забавен и изкарахте придворния съветник Беренс цял архидявол… Радамес… Не, почакайте, то беше май нещо друго…

— Радамант? Може да съм го нарекъл между другото така. Не помня всичко, което от време на време ми ражда главата.

— Радамант, така беше! Минос и Радамант! И за Кардучи ни разправихте тогава…

— Ако обичате, драги приятелю, нека оставим него настрана. В този миг това име прави твърде странно впечатление във вашата уста.

— Добре, добре — засмя се Ханс Касторп. — И все пак чрез вас научих сума работи за него. Да, тогава нищо не подозирах и ви отговорих, че съм дошъл за три седмици, друго и не знаех. Току-що госпожица Клефелд ми бе подсвирнала със своя пневмоторакс за поздрав, затова бях малко объркан. Но още тогава усещах, че горя, защото въздухът тук не е от полза само против болестта, той е от полза и за болестта, понякога я кара да избухне и това в края на краищата е необходимо, ако искаме да настъпи оздравяване.

— Подкупваща хипотеза. А разказа ли ви придворният съветник Беренс за рускинята от немски произход, която бе за пет месеца тук миналата година, не, по-миналата година? Не? Би трябвало да стори това. Приятна дама, полунемкиня, полурускиня, омъжена, млада майка. Тя пристигна тук нейде от изтока, беше лимфатична и малокръвна, сигурно имаше и нещо по-сериозно. Добре, изкарва тя един месец тук и се оплаква, че не е добре. Само търпение! Минава втори месец и тя непрекъснато настоява, че не е по-добре, а по-зле. Уверяват я, че не тя, а единствено лекарят може да прецени как е, тя само може да каже как се чувства — а това има малко значение. От дроба й са доволни. Добре, тя мълчи, лекува се и всяка седмица губи от теглото си. На четвъртия месец припада при прегледа. Няма нищо, уверява Беренс; дробът й напълно го задоволява. Когато обаче на петия месец вече не може да ходи, тя пише на мъжа си и Беренс получава писмо от него, а върху плика с енергичен почерк написано „лично“ и „бързо“, аз сам го видях. Да, казва най-сетне Беренс и вдига рамене, както проличава, изглежда, че тукашният климат не й понася. Жената бе извън себе си. Трябвало по-рано да й каже — викаше тя, — още отначало усещала това, сега съвсем се била разболяла!… Да се надяваме, че се е съвзела при мъжа си там, на изток.

— Отлично! Вие разказвате толкова хубаво, господин Сетембрини, всяка ваша дума е направо пластична. Често съм се смял насаме на историята за онази госпожица, която се къпела в езерото и на която дали „нямата сестра“. Какви ли ги няма. Човек се учи, докато е жив. Впрочем моят случай е още съвсем неопределен. Придворният съветник казва, че бил открил у мене някаква дреболия — аз сам чух какъв звук издаваха при аускултацията старите места, дето съм бил болен по-рано, без да зная, а чувало се тук някъде и едно ново, прясно място — впрочем „прясно“ звучи малко странно за такива случаи. Но засега имаме само акустични констатации; действителна диагностична сигурност ще получим едва когато стана и ме прегледат и снемат на рентген. Тогава ще знаем със сигурност какво е положението.

— Така ли мислите? А знаете ли, че понякога фотоплаката показва петна, които се смятат за каверна, а всъщност са само сенки, докато понякога там, където има нещо, тя не показва никакви петна! Тук имаше един млад нумизматик, който дигаше температура; по тази причина видяха несъмнени каверни върху фотоплаката. Казваха, че дори ги били чули! Лекуваха го от туберкулоза, а той взе, че умря. Аутопсията показа, че дробът му е бил напълно здрав и че е умрял от някакви коки.

— Е, слушайте, господин Сетембрини, какво говорите за аутопсия! Смятам, че дотам не съм още стигнал.

— Инженере, вие сте шегобиец.

— А вие пък сте, право да ви кажа, един изпечен критик и циник! Не вярвате дори на точните науки. При вас плаката показа ли петна?

— Да, няколко.

— А действително ли сте малко болен?

— Да, за съжаление съм доста болен — отвърна Сетембрини и наведе глава.

Настъпи пауза, през която той се поокашля. Ханс Касторп погледна от леглото към накарания да млъкне гост. Стори му се, че с двата свои съвсем прости въпроса е опровергал и накарал да замлъкне всичко, дори и републиката, и красивия стил. От своя страна той нищо не предприе, за да съживи разговора.

След някое и друго време Сетембрини, усмихнат, отново се изправи.

— Е, разкажете, инженере — каза той, — как възприеха вашите близки новината?

— Коя новина? За отложеното ми връщане ли? Моите близки, знаете, се състоят от трима чичовци, един прачичо и двамата му синове, които чувствам по-скоро като братовчеди. Други близки нямам, много рано съм останал кръгъл сирак. Как са я възприели те? Те почти нищо не знаят още, нищо повече от това, което знам аз. Отначало, когато се залежах, им писах, че имам силна простуда и не мога да пътувам. А вчера, когато работата взе да се проточва, пак им писах и им казах, че придворният съветник Беренс покрай катара е обърнал внимание на гърдите ми и настоява да продължа престоя си, докато положението се уясни. Тая новина те са посрещнали съвсем спокойно.

— А вашата служба? Нали казвахте, че имате намерение да постъпите на практика някъде?

— Да, като стажант. Помолих нашите да ме извинят в корабостроителницата. Не смятайте, че там са изпаднали в отчаяние поради тази причина. Те сума време могат да карат и без стажант.

— Много добре! От тая страна, значи, всичко е наред. Флегматичност по цялата линия. Във вашия край хората изобщо са флегматични, нали? Но също и енергични!

— О, да, също и енергични, да-да, много енергични — каза Ханс Касторп. Сега, от далечината, той изпитателно погледна към живота в родния край и намери, че събеседникът му правилно го е охарактеризирал. Флегматични и енергични, май че са си такива.

— Е — продължи Сетембрини, — ако останете по-дълго, сигурно ще ни се удаде случай да се запознаем тук горе с вашия чичо — искам да кажа, с вашия прачичо. Той непременно ще прескочи насам, за да ви навести.

— Изключено! — викна Ханс Касторп. — За нищо на света! И десет коня не могат да го изтеглят дотук. Чичо ми е апоплектичен тип, знаете, той почти няма врат. Не, той се нуждае от прилично атмосферно налягане, тук ще пострада повече и от вашата дама от източните страни, всичките дяволи ще го прихванат.

— Разочарован съм. Апоплектичен, значи? Каква полза от флегматичността и енергията… Вашият чичо трябва да е богат? И вие ли сте богат? Хората във вашия край богати ли са?

Ханс Касторп се усмихна на писателското обобщение, а после отново, както бе полегнал, се взря в далечината, към родната сфера, от която се бе откъснал. Той си припомни това-онова, опита се да прецени нещата неутрално, което му се и отдаде, защото разстоянието го окуражаваше. Той отговори:

— Някои са богати, някои — не. Толкова по-зле за тях. Аз ли? Аз не съм милионер, но това, което имам, е сигурно, прави ме независим, стига ми да живея. Мен оставете настрана. Ако бяхте казали „там хората трябва да са богати“, щях веднага да ви потвърдя това. Защото нека приемем, че някой не е богат или е престанал да бъде богат… Тежко и горко му тогава! „Оня ли? Има ли оня още пари?“ — питат… Дословно така и с точно такъв израз на лицето; често пъти съм слушал това и забелязвам, че добре съм го запомнил. Трябва, значи, да ми се е виждало странно, макар че бях свикнал да го чувам — иначе нямаше да го запомня така добре. На вас как ви се струва? Аз например не вярвам, че вие, като homo humanus, бихте се чувствали добре у нас; дори аз, който съм роден там, съм намирал, както сега забелязвам, много неща за безобразни, макар че не са засягали мене лично. Който не сервира най-добрите, най-скъпите вина на вечерите си, той гости няма вече да види, а дъщерите му ще останат стари моми. Такива са хората. Тъй както съм полегнал и наблюдавал отдалече нещата, те ми се струват безобразни. С какви изрази си послужихте вие? Флегматични? И енергични! Добре, но що значи това? Това значи твърди, студени. А що значи твърди и студени? Това значи жестоки. Жестока е атмосферата долу, безмилостна. Когато човек лежи и наблюдава нещата отдалече, може да се ужаси.

Сетембрини го слушаше и кимаше. Той продължи да кима и след като Ханс Касторп бе изчерпал цялата си критика и престана да говори. После пое въздух и рече:

— Не искам да разкрасявам особените форми, чрез които се изявява естествената жестокост всред вашето общество. И все пак упрекът в жестокост си остава сантиментален упрек. Вие там, на самото място, не бихте го направили от страх да не би да станете сам пред себе си смешен. Вие с право сте го предоставяли на дезертьорите от живота. Това, че сега го правите, говори за известно отчуждаване, което неохотно бих гледал да расте, защото този, който свикне да отправя упреци, може много лесно да бъде загубен за живота, за онази форма на живот, за която е бил роден. Знаете ли, инженере, какво значи да бъде човек „загубен за живота“. Аз знам, аз всеки ден виждам това тук. Най-късно след половин година младият човек, който идва тук (а които идват тук, са почти винаги млади хора), няма никаква друга мисъл в главата си освен флирт и температура. И най-късно след една година няма да може вече да разбира никого, а ще възприема всеки друг като „жесток“ или по-добре казано, като пълен с недостатъци невежа. Вие обичате истории — моля, заповядайте. Бих могъл да ви разправя за един син и съпруг, който прекара тук единадесет месеца и когото познавах. Той, струва ми се, беше малко по-възрастен от вас, дори доста по-възрастен. За опит го изписаха с подобрение и той се върна дома в обятията на близките си; там нямаше чичовци, имаше само майка и съпруга. По цял ден лежал с термометър в уста и само това знаел. „Това вие не можете да разберете — казвал той. — Трябва човек да е поживял там горе, за да знае какво трябва. Тук долу ви липсват основните понятия.“ Карал така, докато майка му решила: „Върни се пак горе. От тебе вече нищо не става.“ И той се качи пак горе. Върна се у дома си; нали знаете, че хората, след като поживеят тук, почват да смятат санаториума за свой дом. Беше се съвсем отчуждил от младата си жена — липсвали й „основните понятия“ — и тя се отказа от него. Тя бе разбрала, че той ще намери у дома си другарка с хармониращи „основни понятия“ и ще остане там.

Ханс Касторп бе слушал само с едното ухо. Погледът му се бе рейнал нанейде под ярката светлина на бялата стая, сякаш гледаше в далнината. Той се засмя със закъснение и каза:

— „Дом“ ли нарече той санаториума? Това е наистина малко сантиментално, както и вие казвате. А истории знаете безчет. Аз току-що се бях позамислил върху това, което си говорихме за твърдостта и жестокостта, напоследък тия неща често ми са минавали през главата. Вижте, човек трябва да притежава доста дебела кожа, за да може по природа да е напълно съгласен с начина на мислене на хората там долу в равнината, с въпроси като: „Има ли оня още пари?“ и физиономията, която правят при този израз. Това никога не ми се е струвало естествено, макар че не съм някакъв homo humanus — сега забелязвам, че то винаги ми е правило впечатление. Може би не ми се е виждало естествено, защото тогава още, несъзнателно, съм бил предразположен към болести — старите места сам чух, а Беренс май че намери някаква нова дреболия у мене. Вярно, изненадах се, но всъщност не се учудих извънредно много. Никога не съм се чувствал здрав като камък, а и родителите ми са умрели много рано — аз от дете съм кръгъл сирак, знаете ли…

Господин Сетембрини описа с глава, рамене и ръце една обща мимика, която весело и учтиво онагледи въпроса: „Е, та? Какво по-нататък?“

— Нали сте писател — каза Ханс Касторп, — литератор, трябва да ви са ясни тези неща и да се съгласите, че при такива обстоятелства човек не може да има закоравял характер и да намира за съвсем естествена жестокостта на хората — на обикновените хора, знаете, тези, които ходят насам-натам, печелят пари и тъпчат търбусите си… Не знам дали правилно съм…

Сетембрини се поклони.

— Искате да кажете — поясни той, — че ранният и многократен допир със смъртта предизвиква една основна насоченост на характера, която прави човека раздразнителен и чувствителен към коравосърдечието и суровостта на лекомисления светски живот, нека кажем: към неговия цинизъм.

— Точно така! — извика Ханс Касторп с искрен възторг. — Безупречно изразено до кратката върху „и“ — то, господин Сетембрини! Със смъртта… Аз си знаех, че вие като литератор…

Сетембрини протегна ръка към него, като същевременно наклони глава встрани и затвори очи — една много красива и деликатна мимика на възпиране и молба да го дослушат. Той застина няколко секунди в това положение — дори и след като Ханс Касторп отдавна бе замълчал и с известно смущение очакваше да види какво ще последва. Най-сетне той отново отвори черните си очи — очи на латернаджия — и заговори:

— Позволете. Позволете ми, инженере, да ви кажа и убедя, че единственият здрав, благороден и — изрично искам да прибавя и това — единственият религиозен начин да вземем отношение към смъртта е да я разберем и почувстваме като съставка и принадлежност, като свещено предусловие на живота, а не да я делим духовно от него, не да я поставяме в противоречие с него, нито пък по най-отвратителен начин да я използваме срещу него — това би било тъкмо обратното на здраво, благородно, разумно и религиозно отношение. В древността украсяваха саркофазите със символи на живота и оплождането, даже и с цинични символи — древната религиозност често е смятала свещеното и циничното за едно и също. Тези люде знаеха да почитат смъртта. Смъртта е достойна за уважение като люлка на живота, като лоно на обновлението. Отделим ли я от живота, тя става призрак, гримаса и дори нещо още по-лошо. Защото смъртта като самостоятелна духовна сила е една крайно безплътна сила, чието развратяващо могъщество без съмнение е твърде голямо, но също така несъмнено е това, че симпатиите към нея водят до най-страхотните заблуди на човешкия дух.

Тук Сетембрини замълча. Той спря при този общ израз и най-категорично завърши. Той бе съвсем сериозен; не бе говорил, за да се забавлява, не благоволил да даде на събеседника си възможност за продължаване или за противоречие, а към края на изложението понижи гласа си и постави точка. Той седеше със затворена уста, със скръстени ръце в скута, кръстосал обутите в карирани панталони нозе и лекичко полюляваше във въздуха единия си крак, като строго го наблюдаваше.

Ето защо и Ханс Касторп замълча. Облегнат върху пуховицата си, той извърна глава към стената и леко почукваше с върховете на пръстите си върху одеялото. Той имаше чувството, че са го поучавали, посмъмрили и дори че са му се скарали; в мълчанието му се криеше голяма доза детско упорство. Паузата трая доста дълго.

Накрай господин Сетембрини отново вдигна глава и усмихнат каза:

— Сигурно си спомняте, инженере, че вече сме водили един подобен диспут, може дори да се каже — същия? Разговаряхме тогава — струва ми се, по време на една разходка — върху болест и глупост, съчетанието на които вие смятахте за парадокс, и то от уважение към болестта. Аз нарекох това уважение мрачна приумица, която принизява човешките размисли, и за мое удоволствие вие сякаш бяхте доста склонен да обърнете малко внимание на протеста ми. Ние говорихме също за неутралността и за духовната безпътица на младежта, за свободата й да избира, за наклонността й да подлага на проверка различните гледища; стана дума и за това, че не бива и не трябва още да смятаме тези опити за окончателна и сериозна система от възгледи за живота. Искате ли — и господин Сетембрини усмихнат се наведе напред върху стола си, краката му бяха стъпили един до друг върху пода, ръцете му бяха притиснати между коленете, главата му също бе малко косо издадена напред, — искате ли да ми разрешите — додаде той и гласът му издаваше леко вълнение — и занапред да ви помагам малко при вашите упражнения и експерименти и да ви поправям, ако ви заплаши опасност от гибелен застой?

— Но разбира се, господин Сетембрини! — Ханс Касторп побърза да се откаже от своето смутено и малко вироглаво отречение, да прекрати почукването върху одеялото и да се извърне към госта си с припряна приветливост. — Това е даже извънредно любезно от ваша страна. Аз наистина се питам дали… Искам да кажа, дали заслужавам…

— Съвсем sine pecunia — процитира господин Сетембрини, като стана. — Няма да се оставим да ни скубят.

Те се разсмяха. Някой отвори външната двойна врата, а в следния миг щракна бравата и на втората. Беше Йоахим, който се връщаше от вечерната забава. Като видя италианеца, и той се изчерви, както се бе изчервил по-рано Ханс Касторп: загорялата мургавост на лицето му потъмня с един нюанс.

— А, ти имаш гост — каза той. — Колко приятно за тебе. Мене ме задържаха. Насилиха ме да изиграя една партия бридж — бридж наричат това за пред хората — додаде той и поклати глава, — а всъщност беше съвсем друго нещо. Спечелих пет марки…

— Дано само не се поддадеш на този порок — каза Ханс Касторп. — Хм, хм. В това време господин Сетембрини много хубаво ме разсея… не, не това исках да кажа. Така може да се говори за вашия фалшив бридж, а господин Сетембрини истински ми запълни времето… Като почтен човек би трябвало с ръце и нозе да драскам, за да се измъкна оттук — особено след като почнахте да играете и фалшив бридж. Но почти бих пожелал температурата ми безкрайно дълго време да не спадне и да се залежа тук, за да слушам още много пъти господин Сетембрини и да черпя помощ от разговорите с него… Накрай ще ми дадат една „няма сестра“, за да не хитрувам.

— Повтарям, инженере, че сте шегобиец — каза италианецът. Той се прости с най-приятна церемониалност. Като остана сам с братовчед си, Ханс Касторп дълбоко пое дъх.

— Какъв педагог! — каза той. — Педагог-хуманист, трябва да признаем това. Постоянно ти въздейства и те насочва ту с истории, ту в абстрактни форми. А и за какви ли не работи влиза в разговор с него човек — никога не съм и помислял, че бих могъл да говоря за тях, камо ли пък да ги разбирам. Ако ли пък го бях срещнал долу, в равнината, също не бих могъл да ги разбера — добави той.

По това време Йоахим оставаше за малко при него; той жертваше половин, три четвърти час от вечерния режим. Понякога играеха шах върху масичката за ядене — Йоахим беше донесъл една игра отдолу. После той излизаше с целия си багаж и термометър в уста на балкона си, а и Ханс Касторп си премерваше температурата за последен път, докато по-близка или по-далечна лека музика се носеше откъм притъмнялата долина. В десет часа режимът приключваше; чуваше се Йоахим, чуваше се двойката от „лошата руска маса“. И Ханс Касторп се обръщаше настрана в очакване на съня.

Нощта бе по-трудната половина на деня, тъй като Ханс Касторп често се будеше и нерядко лежеше по цели часове буден било защото го разсънваше не съвсем нормалната температура на кръвта му, било защото неговият понастоящем напълно хоризонтален начин на живот потискаше у него желанието и предразположението за сън. Затова пък часовете на дрямка се оживяваха от разнообразни и пълни с живот сънища, на които той можеше да се отдава после — докато лежеше буден. Ако многократното разчленяване и разделяне на деня допринасяше той да не е скучен, през нощта разводнената монотонност на редящите се едни след друг часове действаше в същата насока. А когато утрото наближеше, забавно бе да се наблюдава постепенното разсъмване и открояването на стаята, напъкването и разбулването на вещите, да се гледа как денят вънка се разпалва в мрачно тлееща или весела жарава; и докато се усети, ето че отново настъпваше моментът, когато енергичното почукване на масажиста обявяваше началото на дневната програма.

Ханс Касторп не бе взел календар за из пътя и за това не винаги бе сигурен в датата. От време на време той се осведомяваше от братовчед си, който сам не бе уверен всякога в числото на месеца. Все пак неделите, особено втората, тази с концерта през всеки четиринадесет дни, даваха известни опорни точки и едно бе положително; в края на краищата септември бе напреднал, стигнал бе до средата. Откакто бяха турили Ханс Касторп на легло, вън в долината мрачното и студено време, което дотогава преобладаваше, бе отстъпило пред неизброима поредица, цяла серия летни дни, така че Йоахим всяка сутрин се явяваше в бели панталони при братовчед си, който не можеше да потисне едно оправдано съжаление — съжаляваше душата му, съжаляваха младите му мускули, — задето губи такова прекрасно време. Той даже един път тихичко нарече „цяло безобразие“ това, че изпуска по този начин хубавото време, но после за свое успокоение добави, че и свободен да беше, пак не би могъл да го използва повече от сега, тъй като от опит знаеше, че зле понася по-големите разходки. Пък и широко отворената балконска врата му даваше възможност да се поогрее и той на яркия светлик там вънка.

Но към края на наложеното му уединение времето отново се промени. Изведнъж падна мъгла и застудя, долината се забули в суграшица, а стаята се изпълни от сухото дихание на парното отопление. Така беше и през деня, когато при утринната визитация на лекарите Ханс Касторп напомни на придворния съветник, че лежи вече три седмици и помоли за разрешение да стане.

— Хайде де, нима изминаха? — каза Беренс. — Я да видим; действително вярно е. Боже мой, как текат дните ни. Но междувременно няма около вас някоя особена промяна. Какво, вчера сте имали нормална температура? Да, до меренето в шест часа следобед. Е, Касторп, тогава и аз няма да бъда такъв и ще ви върна на човешкото общество. Станете и се разхождайте, човече! Естествено с мярка и граници. Тия дни ще ви снемем на портрет; отвътре. Отбележете си! — каза той на излизане на д-р Кроковски, като насочи през рамо грамадния си палец към Ханс Касторп и погледна бледния асистент със своите кървясали, сълзящи очи… И Ханс Касторп излезе от „бърлогата“.

Вдигнал яката на палтото си, нахлузил галоши, той за първи път отново придружи братовчед си до пейката край улея и обратно, а по пътя подхвърли въпроса колко ли време още щеше да го остави на легло придворният съветник, ако не беше му обадил, че срокът е изтекъл. А Йоахим го погледна унило, отвори уста сякаш за едно безнадеждно „ах“ и направи един жест на необозримост.

[1] Нека почива в мир (лат.). ↑

[2] В пълен състав (лат.). ↑

[3] Светът в картини (лат.). ↑

„Боже мой, виждам!“

Измина цяла седмица, докато повикаха чрез старшата сестра Милендонк Ханс Касторп в рентгеновата лаборатория. Той не искаше да бъде настойчив. Хората в санаториума „Бергхоф“ бяха заети, очевидно и лекари, и служители бяха отрупани с работа. През последните дни бяха дошли нови гости: двама руски студенти с гъсти коси и затворени черни рубашки, под които не се провиждаше никакво бельо; съпружеска двойка холандци, които настаниха на масата на Сетембрини; един гърбав мексиканец, чиито страшни пристъпи на задух ужасяваха сътрапезниците му: в такива случаи той се вкопчваше в съседа си — все едно дали бе мъж или жена — и желязната хватка на дългите му ръце го стягаше като в менгеме, всявайки страх и ужас у викащия за помощ, който напразно се съпротивляваше. С една дума, трапезарията бе почти напълно заета, макар че зимният сезон почваше едва през октомври. А случаят на Ханс Касторп не бе от най-тежките, неговата болест едва ли му даваше право да претендира за особено внимание. Колкото и глупава и проста да бе, госпожа Щьор например бе много по-сериозно болна от него, да не говорим за д-р Блуменкол. Човек би трябвало да не притежава никакво чувство за йерархия и дистанция, за да не проявява в случаи като Ханс Касторповия скромна сдържаност, още повече, че такова едно становище отговаряше на духа на заведението. Тук не обръщаха особено внимание на леко болните, това той често бе чувал при разговор. Говореха с пренебрежение за тях — такива бяха тукашните мащаби, — гледаха ги отвисоко; такова бе отношението не само на по-тежко или най-тежко болните, а и на тези, които бяха „леки“. При това те естествено се отнасяха пренебрежително и към самите себе си, но спасяваха самоуважението си, като се подчиняваха на мащаба. Това е човешко. „А, онзи ли! — можеха те да казват един за друг. — Нищо му няма на него, той надали има и право да стои тук. Даже и каверна няма…“ Такъв беше духът — своего рода аристократичен, и Ханс Касторп му отдаваше чест с вроденото си уважение към всеки закон и всяка наредба. Казват: каквато страната, такива обичаите. Пътешествениците, които се подсмиват на обичаите и мащабите на далия им гостоприемство народ, са слабокултурни: много и различни са свойствата, които предизвикват уважение. Даже и към Йоахим Ханс проявяваше известно уважение и внимание — не само защото братовчед му бе по-отдавнашен и му служеше като наставник и водач в тукашния свят, но и защото той безспорно представляваше „по-тежък“ случай. И тъй както стояха работите, ставаше ясно защо всеки бе склонен да извлече възможно повече от собствения си случай, да го надуе, за да се причисли към аристокрацията или да се приближи до нея. И Ханс Касторп, когато го запитваха на масата, казваше някое и друго деление в повече от действително измерената температура и не можеше да не се почувства поласкан, когато го заплашваха с пръст, сякаш бе някой изпечен хитрец. Но дори и когато преувеличаваше малко, той всъщност все пак си оставаше лице от по-ниска степен, затова подобаващото му държане сигурно трябваше да се отличава с търпение и въздържаност.

Той отново бе възприел програмата на първите три седмици, този вече познат му монотонен и точно разпределен живот рамо до рамо с Йоахим и още от първия ден всичко тръгна като по вода, сякаш никакво прекъсване не бе имало. И действително прекъсването ясно заличено; той още при първата си поява на масата ясно усети това. Вярно, Йоахим, който особено и старателно спазваше по-забележителните дати, се бе погрижил да украси с няколко цветя мястото на братовчед си. Но поздравът на сътрапезниците му не бе тържествен, малко се различаваше от друг път, когато раздялата не бе траяла цели три седмици, а само три часа: не толкова от равнодушие към неговата несложна и симпатична личност, не и защото тези хора бяха прекалено заети със себе си и със своята интересна физика, колкото затова, че нямаха усет за протеклото време. И Ханс Касторп без труд се приспособи към тях, тъй като сам седеше на мястото си между учителката и мис Робинсън, сякаш едва вчера бе станал от него.

Щом като човек на собствената си маса не можеше да направи впечатление с факта, че е турил край на уединението си, какво повече би могъл да очаква от просторната трапезария? Там буквално никой не му обърна внимание — с изключение на Сетембрини, който след края на обеда пристъпи към него, за да го поздрави шеговито и приятелски. Ханс Касторп естествено би могъл да изтъкне още едно изключение, което ние трябва да поставим под въпрос. Той си внуши, че Клавдия Шоша е забелязала появата му — още при влизането си, както винаги със закъснение и затръшване на стъклената врата; тесните й очи се бяха спрели върху му и той ги посрещна с погледа си, а едва бе седнала, когато още веднъж го погледна усмихната през рамо — усмихната както преди три седмици, преди той да отиде на преглед. И това бе неприкрит и безцеремонен жест — безцеремонен към него и всички останали сътрапезници, — че той не знаеше дали да се възхити, или да го сметне за израз на пренебрежение и да се разсърди. Всеки случай сърцето му се бе свило под този поглед, който по един в неговите очи възмутителен и опияняващ начин бе отрекъл и опровергал, факта, че те двамата не са официално запознати; то, сърцето му, болезнено се бе свило още когато стъклената врата издрънча, тъй като със затаен дъх бе очаквал този миг.

Нека допълнително споменем, че вътрешните връзки на Ханс Касторп с пациентката от „добрата руска маса“ бяха отбелязали голям напредък през времето на неговото уединение; средно високата личност с гъвкавата походка и киргизките очи изпълваше неговите чувства и неговия смирен дух — с една дума, той бе влюбен (нека употребим тази дума, макар че е дума „отдолу“, от равнината, която би могла да създаде впечатление, че песенчицата „Колко чудно ме обвява“ би могла тук някак си да намери приложение). Когато се събуждаше рано, той виждаше образа й да витае всред колебливо разбулващата се стая, а също и вечер, когато се вглеждаше в сгъстяващия се здрач (и в оня миг, когато Сетембрини влезе и стаята изведнъж светна, същият образ ясно се бе очертал насреща му и това бе причината, поради която се бе изчервил при вида на хуманиста); през часовете на разчленения ден той бе мислил за нейната уста, за нейните скули, за нейните очи, цветът, формата, разположението на които пронизваха душата му, за попревития й гръб, за начина, по който държеше главата си, за прешлена всред задната изрезка на блузата й, за проблясващите под тънкия газ мишници — и ако премълчахме, че това беше средството, благодарение на което часовете му толкова лесно преминаваха, то бе, защото със симпатия гледахме на неспокойната съвест, която се намесваше в ужасяващото щастие от тези картини и образи. Да, ужас и потрес бяха свързани с това — надежда, радост и безимен страх, които клоняха към неизвестност, безграничност и пълна авантюра и понякога толкова внезапно стягаха сърцето на младия човек — сърцето в същинския и физическия смисъл, — че той слагаше едната си ръка върху него, вдигаше другата към челото (като козирка над очите) и прошепваше:

— Боже мой!

Защото зад челото се криеха размисли и полуразмисли, които всъщност придаваха на картините и образите една безпределена сладост и които се отнасяха до небрежността и безцеремонността на мадам Шоша, до боледуването й, до изтъкването и подчертаването на ценното тяло поради болестта, до въплътяването на цялата й същност чрез болестта, същата болест, която Ханс Касторп — съгласно лекарската диагноза — споделяше с нея. Зад челото си той разбра авантюристичната свобода, с която госпожа Шоша не обръщаше внимание на факта, че не са запознати, а се оглеждаше и усмихваше, сякаш не принадлежат към обществото, сякаш не бе дори необходимо те двамата да си говорят… и именно това бе, което го стресна: по същия начин го бе стреснал и Йоахим, когато при лекарския преглед набърже бе прехвърлил изпитателния си поглед от голия му гръден кош към очите му — с разликата, че тогава причина за неговото стряскане бяха съчувствие и загриженост, сега обаче причините бяха съвсем други.

И тъй животът в „Бергхоф“ отново тръгна по своя равномерен ход. Този щедър и добре устроен живот върху тясна сцена; в очакване на рентгеновата снимка Ханс Касторп продължи да споделя с добряка Йоахим ежедневието, като всеки час правеше същото, каквото и той — и това съседство сигурно бе добро за младия мъж. Защото, макар и да бе само съседство на двама болни, в него имаше много военно благоприличие, което, разбира се, без да си дава сметка за това, бе на път да се задоволи със спазването на болничния режим, така че режимът взе да заменя изпълнението на дълга там долу, в равнината, и се яви като някаква подхвърлена му професия — Ханс Касторп не бе толкова глупав, че да не разбере положението. Но той добре чувстваше обуздаващото, задържащото въздействие на това съседство върху нрава му на цивилен човек — може би дори съседството, примерът и надзираването от страна на Йоахим му пречеха да предприеме нещо слепешката. Защото той добре виждаше как славният Йоахим страда от една връхлитаща върху му портокалова атмосфера, всред която имаше две кръгли кафяви очи, един малък рубин, някаква голяма, почти неоправдана охота за смях и едни външно добре оформени гърди — разумът и почтеността, с които Йоахим се държеше настрана от тази атмосфера и я отбягваше, обхванаха и Ханс Касторп, налагаха му известна дисциплина и ред и му пречеха, тъй да се каже, да „заеме един молив“ от теснооката — нещо, което по собствения си опит бе напълно готов да стори, ако не беше дисциплиниращото съседство, Йоахим никога не говореше за вечно засмяната Маруся, ето защо и Ханс Касторп не си позволи да говори с него за Клавдия Шоша. Това той си наваксваше, като потайно разговаряше с учителката от дясната му страна на масата, при което дразнеше старата мома с нейната слабост към гъвкавата рускиня, караше я да се черви, а през това време сам имитираше изпълненото с достойнство подпиране на брадата у стария Касторп. Освен това той я караше да разбере нещо ново и интересно за личния живот на мадам Шоша, за нейния произход, за мъжа й, за възрастта, за характера на болестта й. Искаше да знае дали има деца. Не, не, няма деца. Защо й са деца на жена като нея? Вероятно й бе строго забранено да ражда, а, от друга страна: какво щеше да излезе от тия деца? Ханс Касторп трябваше да се съгласи с това. В края на краищата и късно е вече за нея, предположи той с насилена деловитост. Понякога профилът на госпожа Шоша му се виждал почти вече малко изострен. Дали не е прехвърлила тридесетте? Госпожицата енергично се възпротиви. Клавдия на тридесет години? Най-много може да е на двадесет и осем. А за профила тя забрани на съседа си и дума да продума. Профилът на Клавдия бил деликатен, младежки, изпълнен със сладост, макар че бил интересен профил, а не като на някоя здрава гъска. И за наказание госпожица Енгелхард добави без пауза, че един мъж често посещава госпожа Шоша; идвал й на гости един неин съотечественик, който живеел в курорта: тя го приемала следобед в стаята си.

Ударът улучи. Лицето на Ханс Касторп се изкриви въпреки всичките му усилия, измъчени бяха и изразите като „не може да бъде“ и „виж ти, виж ти“, с които се опита да пресрещне новината. Неспособен да погледне през пръсти на съществуването на този съотечественик, както отначало искаше да покаже, той с разтреперани устни постоянно се връщаше на тази тема. Млад човек ли? Млад и представителен според това, което чула, отвърна учителката, защото собствени наблюдения нямала. Дали е болен? Най-много леко! Да се надяваме, каза Ханс Касторп подигравателно, че носи повече бельо, отколкото съотечествениците му на „лошата руска маса“ — нещо, което все още за наказание, госпожица Енгелхард каза, че гарантира. Тогава той призна, че случаят го интересува и сериозно й възложи да разбере какво представлява този интимен съотечественик. Но вместо да му донесе новини за него, тя след няколко дена му съобщи нещо съвсем ново.

Бе узнала, че рисуват портрета на Клавдия Шоша и запита Ханс Касторп дали и той е чул нещо подобно. Ако ли не, нека въпреки това бъде сигурен: тя го е научила от най-достоверен източник. От дълго време госпожа Шоша позирала някому за портрета си — и то кому? На придворния съветник! На придворния съветник Беренс, който по тази причина почти всеки ден се вижда с нея в своята частна квартира.

Тази новина засегна Ханс Касторп още повече от предишната. Той почна често да се шегува насила. Е да, известно е, че придворният съветник рисува с маслени бои — какво иска учителката, то не е забранено, тоест всекиму е разрешено. Значи, в квартирата на вдовеца Беренс? Дано поне госпожица фон Милендонк присъства на сеансите. Тя едва ли ще има време. „И Беренс няма повече време от нея“ — каза Ханс Касторп строго. Но макар че с това сякаш бе направено едно окончателно изявление по този въпрос, на Ханс Касторп и през ум не му мина да го приключи, а се впусна да разпитва за други подробности: за портрета, формата му и дали рисуват само главата, или правят портрет до коленете; също и за часа на сеансите — а пък госпожица Енгелхард не можеше да му предложи никакви подробности и бе принудена да го утеши с обещания за нови издирвания.

След научаването на тази новина Ханс Касторп си премери 37,7. Посетителите, които приемаше госпожа Шоша, много повече го тревожеха и му причиняваха по-голяма болка от посещенията, които тя правеше. Частният и личен живот на госпожа Шоша бе почнал да му причинява болка и безпокойство сам за себе си и независимо от неговото съдържание, а колко повече трябваше да се изостри всичко, след като до ушите му почнаха да достигат двусмислици върху това съдържание! Вярно, възможно бе, общо погледнато, отношенията между руснака и неговата съотечественичка да бяха от делови и безобиден характер; но от известно време насам Ханс Касторп бе склонен да смята деловитост и безобидност за празни приказки тъй както не можеше и да си наложи, не можеше да се убеди, че живописта представлява нещо по-друго и отношенията между един приказващ сопнато вдовец и една млада жена с тесни очи и тиха стъпка. Вкусът, който придворният съветник бе показал при избора на модела си, твърде много отговаряше на собствения му вкус, за да може Ханс Касторп да вярва на деловитост, при което съвсем малка подкрепа му носеше представата за сините бузи на д-р Беренс и изпъкналите му очи с червени жилки. Едно наблюдение, което той през тези дни сам и случайно направи, му подейства по друг начин, макар че повторно се касаеше до потвърждение на вкуса му. На масата на госпожа Заломон и лакомия ученик с очилата, която бе поставена напреки и вляво от масата на братовчедите до сами стъклената странична врата, имаше един болен, от Манхайм, както бе чул Ханс Касторп, тридесетинагодишен, с оредели коси, наядени зъби и плах говор — същият, който понякога вечер посвирваше на пиано, и то най-често „Сватбеният марш“ от „Сън в лятна нощ“. Казваха, че бил много набожен, нещо, което по понятни причини нерядко се срещаше тук горе. Всяка неделя посещавал черковната служба долу в „курорта“, а по време на режимното лежане четял религиозни книги, книги с изобразен потир или палмови клончета върху корицата. Та този приятел, както един ден Ханс Касторп забеляза, отправяше погледите си натам, дето и той сам гледаше — очите му следяха гъвкавата мадам Шоша, и то по един плах и същевременно натрапчив начин, в който имаше нещо почти кучешко. След като Ханс Касторп веднъж бе забелязал това, не можеше да не го установи повторно и многократно. Той виждаше младия човек вечер в стаята за игра между гостите, мрачен, погълнат от образа на грациозната, макар и болнава жена, която седеше на канапето в малкия салон и разговаряше с Тамара (така се казваше момичето с веселия нрав и гъстата като пълна коса), с д-р Блуменкол и господина с хлътналите гърди и увисналите рамене от нейната маса; виждаше го да се извръща, да се оттегля и отново бавно да поглежда през рамо към нея с извъртени встрани очни ябълки и жално придръпната горна устна. Той го виждаше да си пуска боята и да не вдига поглед, но после все пак да вдига очи и жадно да се взира към вратата, която се затръшваше, докато госпожа Шоша гъвкаво се придвижваше към мястото си. Освен това той често виждаше как горкичкият след ядене заставаше между изхода и „добрата руска маса“, та госпожа Шоша, която не му обръщаше внимание да мине край него, за да я погълне отблизо с очите си, които бяха препълнени с печал.

И това откритие, значи, немалко измъчваше Ханс Касторп, макар че горчивата жажда в погледа на манхаймеца не бе в състояние да го обезпокои така, както частните отношения на Клавдия Шоша с придворния съветник Беренс — един човек, който толкова го превъзхождаше по възраст, лични качества и обществено положение. Клавдия никак не се интересуваше от манхаймеца — ако имаше такова нещо, той, както бе вътрешно наострен, щеше да го долови, така че това, което се бе впило в душата му, не бе противният шип на ревността. Но той изпитваше всички усещания, които опиянението и страстта изпитват, когато забележат във външния свят също такива чувства, които представляват най-странната смесица от отвращение и сродство. Не е възможно всичко да обгледаме и анализираме, ако искаме да вървим напред. Във всеки случай много му се събра на горкия Ханс Касторп — трябваше да понесе и наблюденията върху манхаймеца.

Тъй преминаха осемте дена до рентгеновия преглед на Ханс Касторп. Той не знаеше, че ще трябва толкова да чака, но че те бяха вече преминали, разбра, когато една сутрин при първата закуска старшата сестра му поръча да дойде следобед в лабораторията (тя пак имаше ечемик, не можеше да бъде същият, очевидно това безобидно, но обезобразяващо страдание бе в природата й). Ханс Касторп трябваше да се яви заедно с братовчед си половин час преди чая; защото в случая щяха да правят снимка и на Йоахим — последната сигур вече се смяташе за стара. И така те днес съкратиха големия следобеден режим с тридесет минути и точно в три часа и половина слязоха по каменното стълбище в несъщинския сутерен и седнаха в малката чакалня, която разделяше рентгена от стаята за прегледи — Йоахим, комуто нищо ново не предстоеше, напълно спокоен, Ханс Касторп в известно трескаво очакване, защото никога още не бяха хвърляли поглед върху неговия вътрешен органичен живот. Те не бяха сами, когато влязоха, неколцина вече седяха там с оръфани илюстровани списания върху коленете и чакаха: един юначина швед, който седеше в трапезарията на масата на Сетембрини и за когото разправяха, че при пристигането му през април бил толкова болен, та едва се съгласили да го приемат; сега бил наддал 40 килограма и скоро щели да го изпишат като напълно здрав; после една жена от „лошата руска маса“, самата тя хилава, със своето още по-хилаво, дългоносо и грозно момче на име Саша. Тези хора, значи, чакаха по-отдавна от братовчедите; те очевидно имаха предимство в реда на повикването — в рентгена, изглежда, имаше някакво закъснение и сигурно чаят им щеше да изстине. В лабораторията работеха. Чуваше се гласът на придворния съветник, който даваше някакво нареждане. Бе три и половина часът или малко по-късно, когато вратата се отвори — един рентгенов лаборант, който работеше тук долу, я отвори, — и едва тогава пуснаха да влезе щастливият юначина швед: очевидно предшестващият бе излязъл от друга врата. Сега работата тръгна по-бързо. Само след десет минути чуха как напълно оздравяващият швед, тази жива реклама за курорта и заведението, с твърда стъпка се отдалечава по коридора; пуснаха да влезе руската майка със своя Саша. Отново, както вече при влизането на шведа, Ханс Касторп забеляза, че в рентгена цари полумрак, тоест изкуствена полусветлина — точно както в аналитичния кабинет на д-р Кроковски. Прозорците бяха закрити, пътят на дневната светлина бе препречен и само няколко електрически лампи горяха. Но докато влизаха Саша и майка му, докато Ханс Касторп ги следеше с поглед — в същия момент, значи, се отвори вратата откъм коридора и следният пациент пристъпи в чакалнята — подранил, защото рентгенът работеше със закъснение; това бе мадам Шоша.

Клавдия Шоша изведнъж се намери в стаичката; Ханс Касторп я позна с широко отворени очи, при което ясно усети как кръвта се отля от лицето му и долната му челюст увисна, та устата му всеки миг можеше да зейне. Клавдия бе влязла така между другото, така изневиделица — тя изведнъж се намери задно с братовчедите в тясното помещение, след като само преди миг нея я нямаше там. Йоахим бърже вдигна поглед към Ханс Касторп и после не само сведе очи, но и взе от масата илюстрования вестник, който току-що бе оставил, и скри лицето си зад него. Ханс Касторп не намери сили и решимост да стори същото. След като отначало пребледня, той се изчерви, а сърцето му биеше ли, биеше. Госпожа Шоша седна близо до вратата към лабораторията в едно ниско кръгло кресло с малки, сякаш закърнели облегалки за ръцете, облегна се, кръстоса леко крак върху крак и зарея поглед в пространството, при което нейните Пшибиславови очи изглеждаха малко кривогледи, защото нервно ги поотклоняваше, усетила, че я наблюдават. Тя бе облечена в бял пуловер и синя пола, а в ръката си държеше книга, както изглежда, заета от библиотеката, докато почукваше леко с крака си, който почиваше върху пода.

След минута и половина тя промени положението си, огледа се, стана с вид, сякаш не знае какво да прави и към кого да се обърне — и почна да говори. Тя попита нещо, отправи въпрос към Йоахим, макар че той изглеждаше потънал в илюстрования си вестник, докато Ханс Касторп седеше незает — учленяваше думи с устата си и издаваше глас из своето бяло гърло: не беше дълбокият, съдържащ малка острота, приятно пресипнал глас, който Ханс Касторп познаваше — отколе познаваше и дори един път бе чул съвсем отблизо: тогава, когато с този глас му бе казано, лично нему: „На драго сърце. Само че след часа непременно да ми го върнеш.“ Все пак тогава изговорът бе по-гладък и по-определен; сега думите излизаха малко провлечени и повалени, говорещата нямаше естествено право върху тях, тя само ги даваше заемообразно, както Ханс Касторп вече на няколко пъти я беше чувал да прави — с някакво чувство на превъзходство, което обаче бе обградено със смирено възхищение. Госпожа Шоша бе пъхнала едната ръка в джоба на жилетката си, а с другата придържаше косите си в тила; тя запита:

— Прощавайте, кой час ви е определен?

И Йоахим хвърли бърз поглед към братовчед си, прибра, както бе седнал, петите и отговори:

— Три и половина.

Тя продължи:

— На мен четири без четвърт. Какво става? Наближава четири часът. Май че току-що влезе някой?

— Да, двама души — отговори Йоахим. — Те бяха преди нас наред. Рентгенът има закъснение. Изглежда, всичко се измества с половин час назад.

— Неприятно — каза тя и нервно оправи косата си.

— Доста — отвърна Йоахим. — И ние чакаме вече половин час.

Ето те двамата се разговаряха и Ханс Касторп ги слушаше като насън. Това, че Йоахим говореше с госпожа Шоша, бе почти същото, сякаш сам той бе говорил с нея — но същевременно беше и нещо съвършено друго. Думата „доста“ бе обидила Ханс Касторп, тя му се стори дръзка или поне изненадващо равнодушна с оглед на обстоятелствата. Но в края на краищата Йоахим можеше да говори така, той изобщо можеше да говори с нея и може би малко му се надуваше с това свое предизвикателно „доста“ — горе-долу тъй, както той сам си бе дал важност пред Йоахим и Сетембрини, когато му бе зададен въпросът колко време смята да остане и той бе отговорил „три седмици“. Тя бе заприказвала Йоахим, макар че той бе вдигнал вестника пред лицето си — сигурно защото бе по-отдавна тук, защото по-отдавна го познаваше, но също и по друга причина: отношението помежду им бе благонравно, можеха да разговарят с членоразделна реч, помежду им не цареше нищо диво, дълбоко, страшно и тайнствено. Ако тука чакаше с тях една брюнетка с рубинов пръстен и портокалов парфюм, то думата щеше да има Ханс Касторп, той щеше да каже „доста“ — седнал независим и с чиста съвест насреща й. „Разбира се, доста неприятно, уважаема госпожице!“ — щеше да каже и може би щеше да измъкне със замах кърпата от вътрешния джоб на сакото си, за да се изсекне. „Моля, имайте търпение. И нашето положение не е по-добро.“ А Йоахим щеше да се чуди на лекото му сърце, но вероятно без сериозно да иска да бъде на негово място. Не, и Ханс Касторп не ревнуваше при създаденото положение, макар че Йоахим можа да се поразговори с госпожа Шоша. Той бе съгласен с това, че тя се бе обърнала към него; като постъпи така, тя се бе съобразила с обстоятелствата, показвайки, че си дава сметка за тях… Сърцето му биеше като чук. След нехайното отношение, което Йоахим показа към своята съпациентка и в което Ханс Касторп долови една лека враждебност към нея — враждебност, която мимо вълнението му го накара да се усмихне, — Клавдия се опита да се поразтъпче из стаята, но мястото беше тясно и тя също взе от масата едно илюстровано списание и се върна на креслото със закърнелите облегалки. Ханс Касторп седеше и я гледаше, подпрял брадата си като дядото, с което му заприлича поразително смешно. Тъй като госпожа Шоша отново бе преметнала крак върху крак, коляното й, че дори и цялата тънка линия на крака й се очертаваше под синята сукнена пола. Тя имаше само среден ръст — в очите на Ханс Касторп много приятен и правилен ръст, — но бе сравнително дългокрака, а в ханша беше широка. Тя не се бе облегнала, а седеше приведена със скръстени ръце върху преметнатия отгоре крак; гърбът и плещите й бяха извити напред, така че изпъкваха прешлените на врата й и под прилепналата дреха почти се очертаваше гръбнакът; гърдите й, не толкова високи и пищни като на Маруся, но малки и момински, сега бяха притиснати една о друга от двете страни. Изведнъж Ханс Касторп се сети, че тя чакаше да я видят на рентген. Придворният съветник я рисуваше, изобразяваше външния й лик с масло и бои върху платното. Сега обаче той щеше да отправи в полумрака към нея лъчи, които щяха да му открият вътрешностите на тялото й. И докато Ханс Касторп си мислеше това, лицето му целомъдрено помръкна и той отвърна глава в един порив на дискретност и благонравие, който смяташе за подходящ при тая своя представа.

Тримата не останаха дълго време в чакалнята. Изглежда, че вътре претупаха набърже Саша и майка му — сигурно бързаха да нагонят закъснението. Този път лаборантът в бяла престилка отвори вратата, Йоахим, ставайки, хвърли вестника върху масата и Ханс Касторп го последва към вратата макар и не без вътрешно колебание. Налегнаха го рицарски помисли и изкушението все пак да се обърне по учтив начин към госпожа Шоша и да й отстъпи реда си; може би дори и по френски, ако някак се наредеше така; той бърже затърси думи, опита се да образува изречение. Но не знаеше дали подобна учтивост бе уместна тук, дали определеният ред не стоеше над всяко рицарство. Йоахим сигурно знаеше какво трябва и не понечи да отстъпи реда си на дамата, колкото и развълнувано и настоятелно да го гледаше братовчед му; ето защо Ханс Касторп влезе след него в лабораторията, като мина покрай все още приведената госпожа Шоша, която само бегло вдигна глава.

Той бе твърде смутен от това, което остави зад себе си, от приключенията през последните десет минути, за да може веднага, още с влизането си в рентгена, вътрешно да превключи. В изкуствения полумрак не видя нищо или само някакви общи очертания. Той чуваше приятно сподавения глас на госпожа Шоша, с който бе казала: „Какво става?… Май че току-що влезе някой… Неприятно…“, и от тембъра на този глас сладостни тръпки пробягнаха по гърба му. Той видя коляното й да се очертава под сукнената пола, видя вратните й прешлени под късите червеникаворуси коси, които висяха свободно, защото не бяха хванати в плитките — и повторно го побиха тръпки. Видя придворния съветник Беренс, застанал с гръб към влизащите пред нещо като шкаф, може би вграден в стената, дето разглеждаше някаква възчерна плака, с ръка, протегната към матовата плафониера. Минавайки край него, братовчедите влязоха по-навътре в помещението, а лаборантът ги изпревари, за да подготви необходимото за техния преглед. Тук се долавяше една особена миризма. Сякаш застоял озон изпълваше атмосферата. Шкафът се издаваше между закритите с черни завеси прозорци и разделяше лабораторията на две нееднакви половини. Виждаха се физически апарати, вдлъбнати лещи, командни табла, изправени измерителни инструменти, нещо като голяма фотокамера на релси, стъклени диапозитиви, които бяха закачени един до друг по стените — човек не знаеше дали се намира в някакво фотографско ателие, в тъмна стаичка или в работилницата на някой изобретател и магьосник на техниката.

Йоахим веднага започна да се съблича до кръста. Лаборантът, млад, набит и червенобузест местен жител в бяла престилка, накара Ханс Касторп да стори същото. Прегледите не отнемали много време, ей сега щял да дойде и неговият ред… Докато Ханс Касторп си събличаше жилетката, Беренс дойде от малкото отделение, дето беше застанал, в по-голямото.

— Хало! — каза той. — Ето ги и нашите Диоскури! Касторп и Полукс… Моля болезнените стонове да се потискат! Почакайте, ей сега ще ви провидим и двамата. Струва ми се, Касторп, че се боите да ни покажете вътрешния си мир. Не се безпокойте, тук всичко става по правилата на естетиката. Ето, видяхте ли моята частна галерия?

И той дръпна за ръкава Ханс Касторп до пред редиците тъмни стъкла, зад които бе щракнал осветлението. Стъклата станаха светли; снимките излязоха наяве. Ханс Касторп видя човешки членове: ръце, крака, колянови капачки, бедра и пищяли, мишници и тазови части. Но закръглените живи форми на тези фрагменти бяха с призрачни и мъгляви очертания; като някаква мъгла е бледен зрак те обграждаха неопределено своето рязко, ясно до най-малките подробности ядро — скелета.

— Много интересно — каза Ханс Касторп.

— Вярно, че е интересно — отвърна придворният съветник. — Полезно нагледно обучение за млади хора. Рентгенова анатомия, разбирате ли, триумфът на новите времена. Това е женска мишница, ще познаете по грациозността. Ей с това нещо те прегръщат в любовни минути. — И той се засмя, при което горната му устна със засуканите мустачки се придръпва откъм едната страна.

Ханс Касторп се извърна встрани — натам, гдето приготвяха Йоахим за вътрешна снимка.

Това ставаше пред шкафа, гдето бе стоял отначало придворният съветник. Йоахим беше седнал на нещо като обущарско столче пред някаква плоча, към която бе притиснал гърдите си, а освен това я бе обгърнал с ръцете си; лаборантът оправяше положението му, сякаш месеше тесто: натисна още по-напред раменете на Йоахим и като масажист намести гърба му. След това отиде зад камерата, наведе се, широко разкрачен като фотограф, за да провери какво вижда, изрази задоволството си и като отстъпи, каза на Йоахим да поеме дълбоко въздух и да не го издишва, докато трае снимката. Извитият гръб на Йоахим се изду и остана в това положение. В този момент лаборантът бе сторил потребното на командното табло. В продължение на две секунди влязоха в действие страшни сили, които бяха необходими, за да проникнат през материята, ток с хиляди волта, стотици хиляди, Ханс Касторп горе-долу си спомняше. Едва укротени за поставената им задача, тия сили се опитаха да избият по странични пътища. Разредки изгърмяха като изстрели. Измерителният апарат изпращя в синьо. Дълги светкавици със съскане пробягнаха по стените. Отнякъде погледна тихо и заплашително една червена светлина, една стъкленица зад гърба на Йоахим сякаш се изпълни със зелена течност. После всичко се успокои, светлините изчезнаха и Йоахим с въздишка изпусна поетия въздух. Снимката бе направена.

— Следният подсъдим! — каза Беренс и мушна Ханс Касторп с лакътя си. — Само да не симулирате умора! Един екземпляр ще получите гратис, Касторп. Така ще можете да прожектирате на стената пред деца и внуци тайната на вашите гърди.

Йоахим бе отстъпил; техникът смени плаката. Придворният съветник Беренс лично упъти новака как да седне и какво да прави.

— Прегърнете! — каза той. — Прегърнете плочата. Ако искате, представете си, че прегръщате нещо друго. И здраво притискайте гърдите, сякаш изпитвате кой знае какво щастие при това. Точно така. Вдишване! Задръж! — изкомандва той. — Че усмихнете се де!

Ханс Касторп чакаше, премигвайки, дробът му бе пълен с въздух. Зад него избухна буря, тя изсъска, изтрака, прогърмя и отмина. Обективът бе погледнал вътре в него.

Той слезе от столчето объркан и зашеметен от това, което бе станало с него, макар с нищо да не бе усетил „проникването“.

— Смелчага — каза придворният съветник. — Сега пък сами да видим.

Йоахим, който си знаеше вече урока, бе отстъпил по-нататък и бе застанал близо до изходната врата пред някакъв статив; зад гърба му бе сложният апарат и едни до половина пълен с вода стъклен балон с изпарителна тръбичка; пред него, на височина до гърдите, висеше екран в рамка, който се движеше нагоре и надолу по шнурове на ролки. Вляво, посред командно табло и инструменти, имаше лампа с червен абажур. Придворният съветник, възседнал едно столче пред висящия екран, я запали. Плафониерата загасна, само рубиновата лампа осветяваше сцената. После Беренс се пресегна набърже, за да изгаси и нея, и пълен мрак забули помещението.

— Първо трябва да свикнат очите — чу се да говори придворният съветник в мрачината. — Трябва да ни се разширят зениците като на котките, за да видим това, което искаме да видим. Сигурно ще разберете, че не бихме могли да гледаме току-така с нашите обикновени дневни очи. За тая цел трябва най-напред да си избием от главата светлия ден с неговите веселички картини.

— От само себе си се разбира — каза Ханс Касторп; той стоеше зад плещите на придворния съветник и си затвори очите, защото бе съвсем безразлично дали да ги държи отворени, или не — толкова пълен бе мракът. — Първо трябва да си измием очите с малко тъмнина, за да видим тия неща, това ми е напълно ясно. Смятам дори, че добре и правилно постъпваме, като преди това се малко съсредоточим, тъй да се каже, в безмълвна молитва. Застанал съм със затворени очи и имам някакво приятно чувство, че ми се доспива. Но на какво мирише тук?

— На кислород — каза придворният съветник. — Кислород е това, което усещате във въздуха, атмосферен продукт на стайната буря, разбирате ли… Отворете си очите! — каза той. — Сега почва заклинанието. — Ханс Касторп бърже се подчини.

Чу се превключването на някаква ръчка. Един двигател бе пуснат в ход, той гневно засвири високо, но ръчката отново превключи и го обузда до по-спокойни обороти. Подът равномерно потрепваше. Една длъгнеста, отвесна червена светлинка погледна с безмълвна заплаха. Някъде изпращя светкавица. И бавно, като прозорец, който се изпълва с млечна светлина, изплува из мрачината бледият четириъгълен екран, пред който Беренс бе възседнал разкрачен своето обущарско столче — пестниците си бе опрял върху бедрата, а чипият му нос бе опрян о екрана, който позволяваше да се види органическият вътрешен мир на човека.

— Виждате ли, младежо? — запита той.

Ханс Касторп се наведе през рамото му, но преди това мигом вдигна глава натам, дето трябваше да бъдат очите на Йоахим, които сигурно гледаха хрисимо и унило, както тогава, при прегледа, и запита:

— Нали позволяваш?

— Моля-моля — отвърна Йоахим либерално от своята мрачина.

Подът потрепваше, отприщените сили пращяха и ръмжаха, а Ханс Касторп, наведен, се взираше в оголения скелет на Йоахим Цимсен. Гръдната кост се сливаше с гръбнака в някакъв тъмен възлест стълбец. Предните ребра се преплитаха със задните, които изглеждаха по-бледи. Горе се отклоняваха в две страни ключиците и в меката светлинна обвивка на плътта се открояваше остро скелетът на раменните кости и началото на мишечната кост. В гръдния кош бе светло, но все пак можеха да се различат жилки, тъмни петна — някаква възчерна плетеница.

— Ясна картина — каза придворният съветник. — Ето ви един прилично мършав милитаризиран младеж. Имал съм работа с шкембета — непроницаеми, почти нищо не може да се разпознае. Още не са открили лъчи, които да проникват през такъв пласт сланина… Това тук е чиста работа. Виждате ли диафрагмата? — каза той и посочи с пръст тъмната дъга, която се вдигаше и спускаше в долната част на прозореца. — Виждате ли гърбицата тук отляво, възвишенията? Това е плевритът, който е прекарал на петнадесет години. Дълбоко дишай! — изкомандва той. — По-дълбоко! Казвам дълбоко! — И диафрагмата на Йоахим затрепера, заиздига се колкото можеше, в горните части на дроба се забеляза просветване, но придворният съветник не бе доволен. — Недостатъчно — каза той. — Виждате ли хилусните жлези? Виждате ли срастванията? Виждате ли каверните тук? Ето отде идат отровите, които го замайват.

Но вниманието на Ханс Касторп бе привлечено от нещо торбовидно, нещо като безформено животинче, което тъмнееше зад средния стълбец, и то повече в дясната половина, гледана откъм зрителите — нещо, което равномерно се разпускаше и свиваше приблизително като медуза, която се движи.

— Виждате ли сърцето му? — попита придворният съветник, като още веднъж дигна от бедрото си огромната ръка и с показалеца посочи пулсиращия възел… Велики боже, това, което Ханс Касторп виждаше, бе сърцето, честното сърце на Йоахим!

— Виждам сърцето ти! — каза той със сподавен глас.

— Моля, моля — отвърна отново Йоахим и вероятно там горе в тъмнината примерно се усмихваше. Но придворният съветник им заповяда да мълчат и да не си разменят сантименталности. Той изследваше петната и линиите, черната плетеница в гръдния кош, но и неговият съпричастник в наблюдението не се уморяваше да разглежда Йоахим такъв, какъвто щеше да лежи в гроба, този гол скелет и това нямо предупреждение. Овладя го благоговение и ужас.

— Да-да, да-да, виждам — повтори той на няколко пъти. — Боже мой, виждам!

Бяха му разправяли за една жена, отдавна починала роднина по Тинапелова линия; тя била удостоена или наказана с едно тежко дарование, което понасяла със смирение; състояло се в това, че хората, които скоро щели да умрат, се явявали пред очите й като скелети. Сега Ханс Касторп виждаше така добряка Йоахим, макар и с помощта на уредите на физикооптическата наука, ето защо това не предвещаваше нищо и си бе в реда на нещата, пък и беше поискал изричното съгласие на Йоахим. Все пак той сега разбра тъжната съдба на лелята ясновидка. Силно развълнуван от всичко, което видя, или всъщност от обстоятелството, че го видя, той почувства да го жилят тайни съмнения дали всичко е в реда на нещата, съмнения за позволеността на едно такова взиране в мрака, изпълнен с толкова трептения; и разяждащото удоволствие от разбулването на тайнствеността се смеси в гърдите му с чувства на покъртеност и благочестие. Но няколко минути по-късно той сам застана на позорния стълб всред гръмотевиците, докато Йоахим, придобил отново плътския си образ, се обличаше. Придворният съветник пак се вгледа в млечния екран, този път във вътрешностите на Ханс Касторп, и от полугласните му забележки, откъслечни ругатни и други приказки изглеждаше, че находките отговаряха на очакванията му. След това той любезно разреши на пациента да разгледа собствената си ръка пред екрана, защото Ханс Касторп много настойчиво го бе помолил. И Ханс Касторп видя това, което трябваше да очаква да види, но което всъщност не е отредено да се види — а и той никога не бе си помислял, че ще му бъде отредено да види себе си в собствения си гроб. Това, което силите на разложението по-късно щяха да сторят, той видя изпреварено от силите на светлината — плътта, в която се движеше, бе разрушена, унищожена, превърната в някаква невзрачна мъгла, а всред нея се виждаше с всичките си подробности скелетът на дясната му ръка; чер и неплътно надянат върху първия прешлен на безименния пръст, личеше завещаният от дядото пръстен с печат — една твърде земна вещ, с която човек кичи плътта си, плътта, предопределена да изчезне и да освободи украшението, за да премине то върху друга плът и да я кичи известно време. С очите на лелята ясновидка, очи, проникващи и предвиждащи, той наблюдаваше една позната част на своето тяло и за първи път в живота си проумя, че ще умре. В това време лицето му придоби онзи израз, който вземаше, когато слуша музика — тъповат, унесен и набожен, с наклонена глава към рамото и полуотворена уста. Придворният съветник каза:

— Призрачно, нали? Да, не може да се отрече известна доза свръхестественост.

И после обузда силите. Подът престана да трепери, светлинните явления изчезнаха, магическият прозорец отново потъна в мрак. Плафониерата светна. И докато и Ханс Касторп си навличаше дрехите, Беренс даде на младите хора някои сведения за своите наблюдения, като държеше сметка за техните познания на неспециалисти. Що се отнася лично до Ханс Касторп, то оптическата находка бе потвърдила напълно акустичната — напълно тъй, както изискваше честта на науката. Виждали се и старите огнища, и новите, а от бронхите доста навътре в дроба се простирали „повесма“ — „повесма с възелчета“. Ханс Касторп сам можел да провери това на диапозитива, който скоро щели да му дадат, както вече бе казано. Значи, спокойствие, търпение, мъжество, да си мерят температурата, да ядат, да лежат, да изчакват и да пият чай. Те си тръгнаха. Ханс Касторп, който вървеше след Йоахим, на излизане погледна през рамо назад. Лаборантът бе отворил фугата врата и госпожа Шоша пристъпи в лабораторията.

Свобода

Как всъщност виждаше младият Ханс Касторп нещата? Дали седемте седмици, които доказано и несъмнено бе изкарал при тия тук горе, му се струваха само седем дена? Или, напротив, имаше чувството, че много по-отдавна, отколкото отговаряше на действителността, живее тук? Той се запитваше сам — вътрешно, а и в друга форма, — разпитваше Йоахим, но не можа да стигне до някакво решение. Сигурно и едното, и другото бе вярно: като се оглеждаше назад, прекараното тук време му се струваше едновременно необикновено кратко и необикновено дълго — само действителното времетраене не можеше да определи, ако, разбира се, допуснем, че времето изобщо е естествено явление и че може да бъде свързано с понятието за действителността.

Във всеки случай октомври стоеше пред вратата, той всеки ден можеше да настъпи. Ханс Касторп лесно можеше да пресметне дните, а и разговорите на съпациенти, които слушаше, му напомняха за това.

— Знаете ли, че след пет дена пак иде първо число? — чу той Хермине Клефелд да казва на двама млади господа от компанията си — на студента Расмусен и на младежа с дебелите устни, който се казваше Гензер. Бяха застанали след обяда между масите всред изпаренията от ястията и разговаряха, защото не им се отиваше още да легнат.

— Първи октомври, видях го на календара в администрацията. Втори път го посрещам тук, в тая градина на удоволствията. Няма що, лятото отмина, доколкото имаше лято; и то ни измами, както ни измами изобщо и напълно животът. — И тя въздъхна с половината си дроб, като поклати глава и вдигна премрежените си от глупост очи към потона. — По-весело, Расмусен! — добави тя и тупна другаря си по отпуснатото рамо. — Я разкажете някой виц!

— Знам само няколко — отвърна Расмусен и китките му увиснаха пред гърдите като перки, — но не ми идват на ум, винаги съм толкова уморен.

— И куче — процеди Гензер през зъби, — и куче не би живяло при тези или подобни условия. — И те се разсмяха, вдигайки рамене.

Но и Сетембрини бе застанал до тях със своята клечка за зъби между устните и на излизане каза на Ханс Касторп:

— Не им вярвайте, инженере, не им вярвайте никога, когато ругаят! Всички без изключение ругаят, макар че тук се чувстват като у дома си. Лентяйстват, пък претендират за съчувствие, смятат, че имат основание да бъдат огорчени, цинични! „В тая градина на удоволствията!“ — да не би случайно да не е градина на удоволствията? Казват ви, че е такава, и то в най-двусмисленото значение на думата! „Измами ни — казва тази жена, — измами ни животът в тази градина на удоволствията.“ Но пуснете я да слезе в равнината, и животът й там долу няма да остави място за никакви съмнения, че прави всичко възможно час по-скоро да дойде отново тук горе. Ах, да, иронията! Пазете се от виреещата тук ирония, инженере! Пазете се изобщо от това умонастроение! Там, където иронията не е прямо и класическо средство на красноречието, където макар и за миг престава да бъде разбираема за здравия разум, тя създава безпътица, явява се като препятствие за цивилизацията, като нечиста любовчица със застоя, тъпоглавието, порока. Тъй като атмосферата, всред която живеем, очевидно е твърде благоприятна за растежа на този блатен вид, смея да се надявам или трябва да се боя, че ме разбирате.

Действително думите на италианеца бяха такива, каквито само преди седем седмица Ханс Касторп би сметнал в равнината за пустозвън, но престоят му тук горе бе направил духа му възприемчив за тях в смисъл на интелектуално разбирателство, макар и не без друго в смисъл на симпатия, което може би щеше да бъде от още по-голямо значение. В дълбините на душата си Ханс Касторп се радваше, че Сетембрини и сега, след всичко, което бе станало, продължаваше да говори с него по същия начин, продължаваше да го поучава, да го предупреждава и да се стреми да му влияе, но неговата възприемчивост бе нараснала дотам, че той подлагаше на преценка думите му и се пазеше, поне до известна степен, да се съгласява с тях. „Виж го ти него — мислеше той, — говори за иронията, както бе говорил за музиката, остава само да я нарече «политически неблагонадеждна», да речем, от този момент, когато ще престане да бъде «прямо и класическо» средство за поучение. Пък и каква ще е тази ирония, която «макар и за миг не престава да бъде разбираема», каква ще е тази ирония, питам се, за бога, аз, но няма да се разприказвам. Суха, даскалска ирония би било това.“ Толкова неблагодарна е младежта, която се образова. Приема подаръци, а после им намира недостатъци.

Все пак много авантюристично му се стори да изрази несъгласието си с думи. Той се ограничи само с някои възражения против преценките на Сетембрини за Хермине Клефелд, които му се сториха несправедливи или поради специални причини искаше да ги сметне за такива.

— Но госпожицата е болна! — каза той. — Тя наистина действително е тежко болна и има пълното основание да бъде отчаяна! Какво всъщност искате от нея?

— Болестта и отчаянието — каза Сетембрини — често пъти са само форми на безпътицата.

„А Леопарди — помисли Ханс Касторп, — който се бил отчаял даже в науката и прогреса? Ами сам той, господин учителят? Нали и той е болен и все за това поменава; Кардучи не би му се зарадвал много.“ А гласно добави:

— Бива ви. Госпожицата е с единия крак в гроба и това наричате безпътица! Би трябвало да се уточните. Ако ми кажехте: „Болестта понякога е последица на безпътицата“, щяхте да бъдете по-убедителен.

— Много убедителен — прекъсна го Сетембрини. — Честна дума, доволен ли щяхте да бъдете, ако бях спрял там?

— Или, ако кажехте: „Болестта понякога служи като предлог на безпътицата“, и това бих приел.

— Grazie tanto.

— Но болестта като форма на безпътицата? Това значи: не произлязла от безпътицата, а сама безпътица? Че това е парадокс!

— О, моля ви, инженере, не ми приписвайте, каквото не съм казвал. Презирам парадоксите, ненавиждам ги. Всичките ми забележки относно иронията важат и за парадокса плюс още нещо. Парадоксът е отровното цвете на квиетизма, измамен проблясък на загниващия дух, най-голямата безпътица от всички! Между впрочем констатирам, че пак вземате болестта под своя защита…

— Не, но това, което казвате, ме интересува. То поразително напомня за някои неща от понеделничните лекции на доктор Кроковски. И той смята органичното заболяване за вторично явление.

— Не напълно чист идеалист.

— Какво имате против него?

— Тъкмо това.

— Лошо мнение ли имате за анализа?

— Не всеки ден. Много лошо и много добро, ту едното, ту другото, инженере.

— Как да ви разбирам?

— Анализът е добро нещо като метод на просвещението и цивилизацията, добро, доколкото разтърсва глупави убеждения, разлага естествени предразсъдъци и подкопава авторитети, с други думи, добро, когато освобождава, очовечава и помага на поробените да узреят за свободата. Той е лошо, много лошо нещо, когато възпрепятства делата, когато е неспособен да изгради живота, а само подяда корените му. Анализът може да бъде и доста неапетитно нещо, неапетитно като смъртта, към която може би и принадлежи — сроден с гроба и неговата съмнителна анатомия.

„Добре ревеш, лъве“ — неволно си помисли Ханс Касторп както обикновено, когато господин Сетембрини се проявеше като педагог. Но той каза само:

— Тия дни се позанимахме със светлинна анатомия в приземието. Беренс употреби този термин, когато ни преглеждаше на рентгена.

— А, и през тази станция ли минахте вече? Е, и?

— Видях скелета на ръката си — каза Ханс Касторп, като се постара да възстанови впечатленията, които бе получил тогава. — Виждали ли сте вашия?

— Не, ни най-малко не се интересувам за скелета си. А резултатът от прегледа?

— Той видя повесма, повесма с възли.

— Дявол и половина.

— И по-рано вече един път нарекохте така придворния съветник Беренс. Какво искате да кажете с това?

— Бъдете уверен, че изразът е добре подбран.

— Не, вие сте несправедлив, господин Сетембрини. Признавам, че този човек си има слабости. Начинът, по който говори, почва да ме дразни; в него има нещо изнасилено особено като си спомним, че е изпитал голямото нещастие да загуби тук горе жена си. Но в края на краищата той е един заслужил и достоен за уважение човек, един благодетел за страдащите! Неотдавна го срещнах, когато излизаше от операция — резекция на ребра, въпрос на живот и смърт. Направи ми голямо впечатление, като го видях да излиза от своята тежка, полезна работа, която той толкова добре владее. Още бе съвсем разгорещен и си запали за награда една пура. Аз му завидях.

— Много хубаво от ваша страна. А на колко ви осъди?

— Не ми каза никакъв определен срок.

— И то не е лошо. Да лягаме, значи, инженере. Да заемем позициите си.

Те се разделиха пред №34.

— Е, вървете си на покрива, господин Сетембрини. Трябва да е по-весело да лежи човек в компания, отколкото сам. Забавлявате ли се? Има ли интересни хора, с които да споделяте режима?

— Ами, само партяни и скити.

— Искате да кажете руси?

— И рускини — каза господин Сетембрини и устата му се придръпна в ъгъла. — Сбогом, инженере!

Това бе изречено с натъртване, нямаше съмнение. Ханс Касторп смутен пристъпи в стаята. Знаеше ли Сетембрини какво му бе положението? Той вероятно педагогически го бе следил и бе проследил пътищата, накъдето се насочваха очите му. Ханс Касторп бе сърдит на италианеца, а и на себе си, защото, без да се усети, бе предизвикал това унижаване. Докато събираше писмените си принадлежности, за да ги вземе навън — никакво време за двоумене вече нямаше: писмото до дома, третото, трябваше да се напише, — той продължи да се ядосва, измърмори някоя и друга дума по адрес на този ветрогонец и дървен философ, който се бъркаше в работи, дето никак не го засягат, а сам вика „тра-ла-ла“ на момичетата по улиците; вече никак не му се пишеше — със своите подмятания този латернаджия бе покрусил настроението му да пише писма. Но, тъй или иначе, трябваха му зимни дрехи, пари, бельо, обувки — с една дума, всичко, каквото би взел, ако би знаел, че не заминава за три летни седмици, а… а за един още неопределен срок, който във всеки случай щеше да закачи от зимата, който може би, според тукашните понятия и схващания за време, щеше дори да я включи. Това именно трябваше, поне като възможност, да се съобщи дома. Този път не можеше вече да клинчи, трябваше да каже истината на ония там долу и да не мами вече нито себе си, нито тях…

В този дух той написа писмото, като спазваше оная техника, която на няколко пъти бе забелязал у Йоахим: в лежащия стол, с автоматичната писалка и папката върху вдигнатите колене. Писмото написа върху бланка на заведението, каквито имаше цял куп в чекмеджето на масата, до Джеймс Тинапел, който му бе най-близък от тримата вуйчовци, и го помоли да уведоми консула. Той говори за една досадна случка, за опасения, които са се оправдали, за лекарите, според които било необходимо да прекара горе част от зимата, а може би и цялата, тъй като случаи като неговия били често пъти по-упорити от други, които почвали с голям шум, и важното било да се вземат солидни мерки и веднъж за винаги да се пресекат възможностите за повторение. От тази гледна точка, казваше той, цяло щастие и благополучие било, дето тъкмо сега се бе случил тук горе и бе принуден да се подложи на преглед; иначе сигурно дълго време още нямаше да е ясно състоянието му и по-късно може би по много по-осезателен начин щеше да го научи. Що се отнася до предполагаемото времетраене на лечението, да не се чудят, че той вероятно ще изгуби цялата зима тук и едва ли ще се върне в равнината по-рано от Йоахим. Тук понятията за време били други — не тия, които важали за бани и курорти; месецът бил, така да се каже, най-малката единица време и поединично никаква роля не играел…

Бе хладно, той пишеше със зачервени ръце; облякъл бе пардесю и се бе завил с едно одеяло. По някой път вдигаше глава от хартията, която се изпълваше с разумни и убедителни изрази, и хвърляше поглед към познатия му пейзаж, който почти вече не забелязваше — тази продълговата долина с кулисата от върхове в дъното, която днес бе стъклено-бледа, светлият, гъсто населен валог, който на моменти проблясваше на слънцето, и склоновете, покрити отчасти със сурови гори, отчасти с ливади, отдето се чуваха звънците на кравите. Той пишеше с растяща лекота и вече не разбираше как е могъл да се бои от това писмо. Докато пишеше, схвана, че изложението му бе от ясно по-ясно и че близките му естествено ще го разберат напълно. Един млад човек от неговата класа и положение правеше за себе си нещо, което бе разумно, ползваше се от удобствата, създадени за равните нему. Така и трябваше. И да беше се върнал дома, пак щяха да го изпратят тук горе, ако им обяснеше положението. Той помоли да му изпратят каквото трябваше. Накрай помоли и да му изпращат редовно необходимите пари — 800 марки месечно стигали за всичко.

Той се подписа. И това бе сторено! Това трето писмо до в къщи бе обширно, то стигаше и престигаше — не според техните понятия за време, а според понятията, които владееха тук горе; то укрепваше свободата на Ханс Касторп. Тази дума той употреби, макар и не изрично, макар че не бе съчетал и на ум сричките й, но я почувства в най-широк смисъл, както бе свикнал от тукашния си престой — смисъл, нямащ почти нищо общо със смисъла, който Сетембрини придаваше на тази дума, — и една вече позната вълна на страх и възбуда го обзе, от която гърдите му се разтрепераха и дълбоко поеха дъх.

От писането кръвта бе нахлула в главата му, бузите му горяха. Той взе Меркурий от масичката и си премери температурата, сякаш за да се възползва от сгодата. Меркурий се покачи на 37,8.

„Виждате ли?“ — помисли Ханс Касторп. И той прибави в постскриптум: „Писмото все пак ме умори. Премерих 37,8. Виждам, че засега трябва да пазя пълно спокойствие. Трябва да ме извините, ако пиша по-рядко.“ После легна и дигна ръката си към небето с дланта навън — тъй, както я бе държал зад екрана. Но небесният зрак не промени живата й форма, материята, от която бе направена, стана дори по-тъмна и по-непроницаема от светлината и само нейните най-външни очертания станаха червеникаво прозрачни. Това беше живата ръка, която бе свикнал да вижда, да мие, да си служи с нея — не онзи чужд скелет, който бе съзрял в екрана; аналитичната яма, която тогава бе видял открита, отново се бе затворила.

Приумиците на Меркурий

Октомври настъпи, както обикновено настъпват нови месеци — по един сам по себе си напълно скромен и безшумен начин, без знамения и огнени клади, — тихичко се присламчи и леко би се изплъзнал от вниманието, ако то не бе нащрек. Времето в действителност няма раздели, няма бури или тръбни звуци при почването на нов месец или нова година и дори при настъпването на нов век само ние, хората, гърмим и бием камбаните.

В случая на Ханс Касторп първият ден на октомври приличаше досущ на последния ден на септември; той бе също така студен и неприветлив, а и следващите дни бяха такива. За режимното лежане бяха необходими и зимният балтон, и двете одеяла от камилска вълна — не само вечер, но и през деня; пръстите, с които човек държеше книгата, бяха влажни и вкочанели, макар че бузите бяха сухи и горяха; голямо бе изкушението за Йоахим да изнесе кожения чувал; той се отказа само за да не се изнежи много рано.

Но няколко дни по-късно — вече между началото и средата на месеца, всичко се промени и едно закъсняло лято настъпи с такъв разкош, че бе за чудо и приказ. Ненапразно Ханс Касторп бе чувал да хвалят октомври по тия места; цели две седмици и половина едно разкошно небе се разстилаше над върхове и долини, всеки нов ден донасяше по-чиста синева, а слънцето жареше с такава неочаквана сила, че хората бяха принудени отново да извадят най-леките летни дрехи, муселинени рокли и ленени панталони, които вече бяха захвърлени; дори големият брезентов чадър без дръжка, който се закрепваше на лежащия стол посредством едно остроумно устройство — една планка с много отвори, — не предлагаше около пладне достатъчно защита от жарещото слънце.

— Добре, че позакачих и аз от хубавото време — каза Ханс Касторп на братовчед си. — Напоследък понякога беше толкова мизерно, че сега сякаш е минала зимата и идва пак лято.

Той имаше право. Малко белези сочеха истинското състояние на нещата, но и те бяха незначителни. Като не се смятат няколкото засадени явора, които едва вегетираха долу в курорта и отдавна най-малодушно бяха оставили листата си да окапят, нямаше тук други широколистни дървета, които да слагат върху пейзажа отпечатъка на сезона; само хибридната алпийска елша с меките игли, които сменя като листа, стърчеше в есенната си голота. Останалата дървесна украса на местността, нискостеблена или високостеблена, се състоеше от вечнозелени иглолистни видове, издръжливи на зимата, чиито снежни бури си бушуваха тук, с незначителни ограничения, почти през цялата година; само един многократно степенуван ръждивочервеникав тон по върхарите на дърветата сочеше превалянето на годината въпреки пламналото като през лято небе. При едно по-внимателно вглеждане човек, разбира се, виждаше, че и ливадните цветя имат, макар и тихичко, думата по въпроса. Нямаше го приличния на орхидея салеп, нямаше я и храстовидната кандилка — при пристигането на Ханс Касторп те още красяха склоновете; нямаше ги и дивите карамфили. Виждаха се само тинтявата и есенните минзухари, които говореха за известна свежест в повърхностно нагрятата атмосфера — за един хлад, който внезапно би могъл да прониже костите на почиващия, макар и външно почти изгарящ човек, както студените тръпки побиват лежащия с висока температура.

Следователно Ханс Касторп не спазваше вътрешно онзи ред, с който загриженият за протичането на времето човек наблюдава неговия бяг, разделя го на късове, които назовава и брои. Той не бе обърнал внимание на безшумното настъпване на десетия месец; засягаше го само чувственото — слънчевият пек със скрития в него и под него свеж мраз, — едно възприятие, което му бе ново в тая му интензивност и което предизвика едно кулинарно сравнение: той си спомни какво бе казал на Йоахим относно един „omeletie en surprise“[4], със сладолед под горещите разбити яйца. Той често казваше такива неща, казваше ги бърже, плавно, с развълнуван глас като човек, който мръзне, и когато кожата му гори, а бе и мълчалив, за да не кажем: вглъбен в себе си, защото неговото внимание бе отправено навън, но все към една точка, останалото, хора и предмети, се губеше в мъгла, една мъгла, извираща из мозъка на Ханс Касторп, която придворният съветник Беренс и д-р Кроковски несъмнено биха сметнали за продукт на разтворимите отрови; тъй мислеше и Ханс Касторп, но тази констатация не му създаде възможност, нито пък предизвика и най-малкото желание да се отърве от замайването.

Защото се касаеше до едно замайване, което се самозадоволява и за което няма нищо по-нежелателно и по-неприятно от отрезвението. То се бори и срещу потискащи впечатления, не ги допуска, за да се запази непокътнато. Ханс Касторп знаеше, а и по-рано сам бе споменавал, че погледната в профил, госпожа Шоша губи, чертите й се изострят, не изглежда вече много млада. Последствието? Той избягваше да я гледа в профил, буквално затваряше очи, когато случайно отблизо или отдалеч тя се обръщаше така към него; болеше го. Защо? Неговият разум с радост би трябвало да се възползва от случая, за да се прояви! Но какво може да иска човек… Той пребледня от възхищение, когато през тия слънчеви дни Клавдия веднъж се яви на втората закуска пак в белия дантелен пеньоар, който носеше при топло време и който толкова много я разкрасяваше; яви се със закъснение, затръшна вратата, усмихна се и като вдигна леко ръцете си на нееднаква височина, мина във фронт през залата, за да се представи. Но той не изпадна във възхищение поради това, че тя изглеждаше толкова привлекателна, колкото от обстоятелството, че имаше какво да го възхити, че имаше какво да сгъсти сладката мъглица в главата му, да оправдае и подхрани опиянението, от което не искаше да се отърве.

Един експерт, който би мислел като Лодовико Сетембрини, направо би нарекъл подобна липса на добра воля безпътица или „една форма на безпътицата“. Ханс Касторп понякога мислеше за литераторските изявления върху „болест и отчаяние“, които бе направил Сетембрини и които той не бе разбрал или се бе престорил, че не разбира. Той разглеждаше Клавдия Шоша, отпуснатия й гръб, издадената напред глава; гледаше я как постоянно идва с голямо закъснение в трапезарията — без причина и извинение, само поради безредие и липса на дисциплинираща енергия; поради същите основни недостатъци я виждаше да затръшва зад себе си всяка врата, през която влизаше или излизаше, да търкаля хлебни топчета и понякога да гризе кожичките около ноктите си… и едно безмълвно прозрение го обзе: ако тя бе болна — а тя бе болна, почти безнадеждно болна, тъй като толкова дълго и толкова пъти е била принудена да живее тук, — нейната болест, ако не напълно, то до голяма степен е от морално естество и наистина, както бе казал Сетембрини, не тя е причина за „отпуснатостта й“, нито пък е следствие от нея, а само едно и също нещо. Той си спомни пренебрежителната гримаса на Сетембрини, когато бе споменал за „партяните и скитите“, с които трябвало да лежи на терасата — една гримаса на естествено и непосредствено, а не тепърва обосноваемо пренебрежение и неодобрение; това бе напълно ясно за Ханс Касторп още от времето, когато седеше много изправен на трапезата, когато от сърце ненавиждаше затръшнати врати и не бе изкушаван да си гризе ноктите (ако не за друго, то защото си имаше „Мария Манчини“.) тогава той много се възмущаваше от невъзпитаното държание на госпожа Шоша и не можеше да потисне у себе си едно чувство на превъзходство, когато чуеше теснооката чужденка да се мъчи на майчиния му език.

Въз основа на вътрешното състояние Ханс Касторп се бе отдал сега почти напълно на такива чувства и много го бе яд на италианеца, задето се големееше и говореше за „партяни и скити“. Поне да бе имал пред вид хората от „лошата руска маса“, където седяха студентите с гъстите коси и невидимото бельо, които безспирно се препираха на своя неразбираем език, очевидно не знаейки друг, и чийто мекотел характер приличаше на гръден кош без ребра, какъвто неотдавна придворният съветник Беренс бе описал. Вярно бе, че обичаите на тези хора можеха да възбудят чувства на крайна резервираност у един хуманист. Те ядяха с нож и по неописуем начин замърсяваха тоалета. Сетембрини твърдеше, че един от тази компания, медик в последните семестри, не знаел нито дума по латински, например не знаел какво значи вакуум, а като се има пред вид ежедневният опит на Ханс Касторп, госпожа Щьор вероятно не лъжеше, когато разправяше на масата, че съпрузите от №32 приемали масажиста, когато сутрин идвал за фрикция, както си били заедно в леглото.

Нека всичко това да бе вярно, все пак ненапразно съществуваше очевидното подразделение на „добро“ и „лошо“ и Ханс Касторп сам се уверяваше, че стигаше само едно вдигане на рамене в отговор на някакъв си пропагандист на републиката и красивия стил, който надменно и трезво — именно трезво, макар че и той беше трескав и замаян — събираше под едно и също название „партяни и скити“ хората от двете различни маси. Какво искаше да каже с това онзи, младият Ханс Касторп разбираше напълно, бе почнал да разбира и връзките между болестта на госпожа Шоша и нейната „небрежност“. Но работите се докараха така, че той веднъж каза на Йоахим:

— Отначало човек започва с негодувание и се отдръпва, а после изведнъж „се намесва нещо съвсем друго“, което „няма нищо общо с оценките“ и… край на строгите нрави, човек вече не се поддава на педагогически въздействия от републиканско или ораторско естество.

Но какво е това, питаме ние, вероятно така би запитал и Лодовико Сетембрини, какво е това съмнително събитие, което парализира и изключва способността на човека да преценява, което му отнема правото на критика или, по-точно казано, го кара с безумна радост да се откаже от едно свое право? Не питаме за името, защото всеки го знае. Ние се интересуваме за неговото морално естество и, да си признаем, не очакваме някой особено оптимистичен отговор. В случая на Ханс Касторп това естество се прояви така: той не само престана да съди, но почна и да прави опити с начина на живот, който го бе пленил. Той опита да види как е, когато човек седи на масата с превит гръб, и намери, че то облекчава много тазовите мускули. Освен това той опита да не затваря внимателно след себе си вратата, през която минава, а да я остави да се затръшне; и то се оказа удобно и подходящо — и бе също като онова вдигане на рамене, с което Йоахим го бе посрещнал на гарата и което после толкова често бе наблюдавал при тия тук горе.

Просто казано, нашият пътешественик бе влюбен до уши в Клавдия Шоша — ние пак употребяваме тази дума, защото мислим, че сме сторили потребното, за да няма недоразумения. Същината на неговата влюбеност не се покриваше с приятно сантименталната меланхолия в духа на онази песенчица. Касаеше се по-скоро до една доста рискована и неустойчива разновидност на същото заслепение, някаква смесица от студ и горещина като състояние на трескав човек или като октомврийски ден в по-висока сфера; липсваше само едно въодушевяващо средство, което да свърже раздалечените й съставки. От една страна, въпросната разновидност се отнасяше с някаква непосредственост, от която младият мъж пребледняваше и лицето му се сгърчваше, към коляното на госпожа Шоша, към линията на крака й, към гърба й, към вратните й прешлени и към мишниците й, които притискаха малките й гърди — с една дума, към нейното тяло, нейното отпуснато тяло, страшно много подчертано и изтъкнато от болестта, която го бе направила да изглежда още по-плътско. От друга страна, тя бе нещо крайно летливо и разтегливо, една мисъл, не, блян, страшният и безгранично привлекателен блян на един млад мъж, който бе получил в отговор на определени, макар и несъзнателно зададени въпроси пълно мълчание. Както всеки, и ние също си запазваме правото да имаме наши, частни мисли при протичащия тук разказ и изказваме предположението, че Ханс Касторп не би прекрачил първоначалния срок за престой при тези тук горе дори само до достигнатата в настоящия момент точка, ако неговата проста душа бе получила из дълбините на времето едно що-годе задоволително обяснение за смисъла и целта на жизненото поприще.

Между впрочем неговата влюбеност му причиняваше всичките болки и му доставяше всичките радости, които това състояние навсякъде и при всички обстоятелства носи със себе си. Болката е пронизваща; тя съдържа един унизителен елемент като всяка болка и предизвиква такова разтърсване на нервната система, че спира дъха и от нея могат да избликнат горчиви сълзи в очите и на възрастен мъж. За да бъдем справедливи, трябва да кажем, че и радостите бяха многобройни и макар че възникваха по незначителни поводи, те не бяха по-малко настойчиви от болките. Почти всеки момент на деня в „Бергхоф“ можеше да ги създаде. Например Ханс Касторп понечва да влезе в трапезарията, но забелязва зад себе си обекта на своите мечти. Резултатът предварително е ясен и възможно прост, но е вътрешно възхитителен също така до сълзотворно въздействие. Очите им се срещат отблизо, неговите и нейните, сивозелените, които го омагьосват до мозъка на костите със своята леко азиатска форма и очертания. Той загубва и ума и дума, но и без да мисли, отстъпва встрани, за да й освободи пътя през вратата. С една полуусмивка и едно полугласно „мерси“ тя се възползва от неговото най-обикновено, учтиво предложение, задминава го и влиза. Облъхнат от миналата покрай него жена, той застава, побъркан от щастието на срещата и от това, че една дума от нейната уста, именно „мерси“, е била отправена непосредствено и лично до него. Той влиза след нея; олюлявайки се, стига до масата си вдясно и докато се отпуска на стола си, може да види, че отсреща Клавдия, също сядайки, се извръща към него — с израз, замислен от срещата на вратата, както му се струва. О невероятно приключение! О радост, триумф и безгранично ликуване! Не, това опиянение на фантастично задоволство Ханс Касторп не би изпитал при вида на някоя здрава гъска, долу в равнината, на която, както в оная песенчица, би „подарил сърцето си“ по начин разрешен, спокоен и многообещаващ. С трескава веселост той поздравява учителката, която всичко е видяла и се е изчервила под мъха си, след което отрупва мис Робинсън с английски фрази, толкова безсмислени, че старата госпожица, която и понятие си няма от екстаз, се дърпа назад и го измерва с погледи, изпълнени със страх.

Друг път, при вечеря, лъчите на залязващото ясно слънце падат върху „добрата руска маса“. Завесите пред вратите и прозорците към верандата са притеглени, но някъде е останала зирка, през която червеният лъч — хладен, но ослепителен — намира пътя си и попада точно над главата на госпожа Шоша; тя разговаря вдясно със своя съотечественик с хлътналите гърди и си пази сянка с ръка. Това е една неприятност, но далече не тежка; никой не й обръща внимание, сама засегнатата дори и не забелязва неудобството. Но Ханс Касторп го вижда от другия край на салона — известно време той само наблюдава: проверява положението, проследява пътя на лъча, установява къде е точното му попадение. Ето го — аркадния прозорец отзад вдясно, в ъгъла между едната врата към верандата и „лошата руска маса“, на доста голямо разстояние от мястото на госпожа Шоша и на също толкова разстояние от мястото на Ханс Касторп. И той взема решение. Без дума да каже, става, преминава със салфетка в ръка салона на̀преко между масите, придръпва добре една връз друга кремавите завеси, с един поглед през рамо се уверява, че лъчът е изгонен и госпожа Шоша е освободена — и като събира всичкото си равнодушие, тръгва към масата си. Един внимателен млад човек, който е сторил потребното, защото никому не е дошло на ум да направи това. Почти никой не бе обърнал внимание на неговата интервенция, но госпожа Шоша веднага бе почувствала облекчение и се бе извърнала — тя остана в същото положение, докато Ханс Касторп достигна мястото си и на сядане погледна към нея; тя му се отблагодари с една приветлива, учудена усмивка, всъщност не кимна, а само изнесе главата си напред. Той отвърна с поклон. Сърцето му бе замряло, то сякаш изобщо не биеше. Едва по-късно, когато всичко бе преминало, то почна да бие като чук и едва тогава той забеляза, че Йоахим мълчаливо бе впил поглед в чинията си… пак по-късно му стана ясно, че госпожа Щьор бе мушнала д-р Блуменкол в ребрата и сега със сподавен смях търсеше да срещне съучастнически погледи на тяхната или по другите маси…

Ние описваме ежедневие, но ежедневието става особено, ако вирее на особена почва. Имаше напрежения и благодатни разрешения помежду им — или ако не помежду им (защото оставяме открит въпроса доколко мадам Шоша бе засегната), то във фантазията и чувствата на Ханс Касторп. През тия хубави дни повечето болни излизаха през трапезарията на терасата, за да поседят на групички четвърт час на слънце. Положението и картината бяха същите, както при концертите на духовата музика, които се устройваха през неделя, Младите хора — съвършено бездейни, преситени от месни блюда и сладкиши, всичките леко трескави бъбреха, закачаха се, флиртуваха. Госпожа Заломон и Амстердам най-често седеше до парапета, от едната страна я притискаше с коленете си бърнестият Гензер, от другата й страна — шведът исполин, който бе напълно оздравял, но бе продължил престоя си за още някое време. Госпожа Илтис, изглежда, бе вдовица, защото напоследък около нея се навърташе един „годеник“, който между впрочем бе меланхолична и невзрачна личност; присъствието на „годеника“ не й пречеше същевременно да приема благосклонно ухажванията на капитан Миклозич, един мъж с орлов нос, напомадени мустаци, издути гърди и застрашителни очи. Там имаше и дами от терасата за лежане от различни националности, а между тях и нови фигури, явили се едва след първи октомври, на които имената Ханс Касторп почти не знаеше, размесени с кавалери от типа на господин Албин; седемнадесетгодишни младежи с монокъл; един млад очилат холандец с розово лице, крайно пристрастен единствено към размяната на пощенски марки; някакви гърци, напомадени, с бадемови очи, които имаха обичай да посягат към дамите на трапезата; две контета, близки приятели, които бяха кръстени „Макс и Мориц“ и минаваха за големи покорители на женските сърца… Гърбавият мексиканец, който поради незнанието на застъпените тук езици бе добил физиономията на глух човек, непрекъснато правеше фотоснимки, като мъкнеше със смешна пъргавина статива си от единия край на терасата до другия. Явяваше се и придворният съветник, за да изпълни номера с връзките за обувки. А някъде всред тълпата се криеше самотен набожният манхаймец и неговите очи потайно насочваха своята бездънна печал към известна посока за отвращение на Ханс Касторп.

За да се върнем на „напреженията и разрешенията“, ще упоменем един такъв случай. Веднъж Ханс Касторп, седнал на един лакиран градински стол, разговаряше с Йоахим, когото насила бе принудил да излезе до пред сградата, докато в това време госпожа Шоша пушеше до парапета цигари със своите сътрапезници. Той говореше за нея, за да го чуе тя. А тя му бе обърнала гръб… Вижда се, че имаме пред вид един отделен случай. Разговорът с братовчеда не бе достатъчен за афектираната словоохотливост на Ханс Касторп, той нарочно сключи едно запознанство — с кого? Запозна се с Хермине Клефелд — уж случайно заприказва младата дама, представи себе си и Йоахим поименно и притегли един лакиран стол и за нея, за да може той, когато са вече трима, по-ярко да блесне. Дали помни, попита я той, как дяволски го бе уплашила при първата им среща на една утринна разходка. Да, него бе поздравила тя тъй сърцеосвежително със своето свистене. И бе постигнала целта си, той доброволно признава това, чувствал се като ударен с кривак в главата, нека пита братовчед му. Ха, ха, да свири със своя пневмоторакс и да плаши безобидни екскурзианти! Това нещо той нарича безбожна игра, греховна злоупотреба — нарича го открито и със справедлив гняв… И докато Йоахим, съзнавайки своята роля на оръдие, седеше със сведени очи, а и госпожица Клефелд за свое огорчение постепенно разбра по невиждащите и блуждаещи погледи на Ханс Касторп, че служи само като средство за целта, Ханс Касторп се превземаше, кипреше се и съчиняваше фрази с благозвучен глас, докато наистина постигна това, че госпожа Шоша се извърна към фрапантно говорещия и го погледна в лицето — но само за миг. Защото нещата по-нататък се сложиха така: нейните Пшибиславови очи бърже пробягнаха по неговата седнала с кръстосани крака фигура и с един израз на толкова преднамерено равнодушие, че приличаше на презрение, се спряха за малко върху жълтата му обувка — след което се оттеглиха флегматично и може би с усмивка в своите дълбини.

Тежък, нещастен случай! Ханс Касторп продължи да приказва трескаво още някое и друго време; после, когато вътрешно си даде сметка за погледа върху обувката, той онемя почти посред думата и потъна в горест. Госпожица Клефелд, скучаеща и обидена, си отиде. Не без раздразнение в гласа си Йоахим каза, че сега вече могат да легнат. И един покрусен човек му отвърна с пребледнели устни, че е съгласен.

Цели два дена Ханс Касторп жестоко страда от тая преживелица, защото междувременно не се случи нищо, което да бъде балсам за парещата му рана. Защо този поглед? Защо, за бога, това нейно презрение? Да не би да гледаше на него като на някой здрав мухльо от долу, чиято възприемчивост клони само към безобидни неща? Като на някой, така да се каже, нищ духом от равнината, един обикновен момък, който се разхожда, смее се, пълни си търбуха и печели пари — един образцов ученик на живота, който нищо друго не познава освен скучните представи на честта? Нима той бе някакъв лекомислен приходящ за три седмици, който няма нищо общо с нейната сфера; не бе ли дал обет въз основа на един възпален участък, не бе ли приет и влязъл в строя на тези тук горе с два месеца и нещо на гърба си и не бе ли се качил още снощи Меркурий на 37,8… Но тъкмо това допринасяше страданието му да е пълно. Меркурий не се качваше вече! Ужасното униние на тези дни предизвика едно охлаждане, отрезвяване и отпускане в природата на Ханс Касторп, което за негов горчив срам се прояви в ниска, почти нормална температура — ужасно бе за него да установи, че собствената мъка и печал нищо друго не му докара освен едно по-нататъшно отдалечаване от битието и личността на Клавдия.

Третият ден донесе сладкото спасение, донесе го още отрано. Бе чудна есенна утрин, слънчева и свежа — ливадите бяха сякаш покрити със сивосребристо було. Слънцето и нащърбената луна бяха застанали едновременно на почти еднакви височини на чистото небе. Поради хубавото време братовчедите бяха станали малко по-рано от обикновено, за да продължат малко извън предписанието разходката, като навлязат по горския път, където бяха скамейката и водният улей. Йоахим, чиято крива показваше едно радостно снижение, бе предложил това освежително прекрачване на правилника и Ханс Касторп не бе се възпротивил.

— Ние сме вече оздравели — бе казал той, — без температура и без отрови, почти узрели за равнината. Защо да не припнем като жребчета.

И като се подпираха на бастуните си, те тръгнаха — гологлави, защото, откак бе дал обет, Ханс Касторп също се бе приспособил в името божие към господстващия тук навик да се ходи без шапка, колкото и сигурен да бе отначало в своето държане и становище към този обичай. Но не бяха още преминали стръмната част на червеникавия път, бяха стигнали горе-долу до мястото, където дробосвирещият взвод бе посрещнал новака, когато забелязаха на известни разстояние пред себе си бавно да се изкачва госпожа Шоша — госпожа Шоша в бяло, с бял пуловер, бяла пола от трико и дори с бели обувки; червеникавата й коса проблясваше на утринното слънце. По-точно казано: позна я Ханс Касторп; Йоахим схвана положението едва след като доби някакво неприятно чувство, че го теглят и дърпат — чувство, предизвикано от подканящия към бързане ход, с който изведнъж бе тръгнал неговият другар, след като преди това бе внезапно забавил крачките си и почти бе спрял. Тази гоненица се стори на Йоахим недопустима и скандална; той бърже почна да се задъхва, позадави го кашлица. Но целеустремения Ханс Касторп, чиито органи, изглежда, работеха великолепно, малко го бе грижа; и тъй като Йоахим разбра какво става, само сключи мълком вежди и тръгна в крак, защото не бе възможно да остави братовчед си да върви сам напред.

Хубавото утро оживяваше младия Ханс Касторп. Неговите душевни сили тайно си бяха починали през депресията и пред духа му проблесна увереността, че е дошъл моментът, когато магията, която тегнеше върху му, ще бъде разтурена. Ето защо той пое напред, увличайки запъхтения и противящ се Йоахим, и преди чупката на пътя, там, дето той ставаше равен и тръгваше вдясно по гористия склон, те почти стигнаха госпожа Шоша. Тогава Ханс Касторп отново забави стъпката си, защото не искаше да изпълни намерението си в едно объркано от напрежението състояние. И ето — отвъд чупката на пътя, между откоса и стръмния склон, помежду ръждиво обагрените смърчове, които пропускаха през клоните си слънчевите лъчи, работите се докараха така чудесно, че Ханс Касторп изпревари вляво от Йоахим миловидната пациентка, мина с мъжествена стъпка покрай нея и в момента, когато се намираше от дясната й страна, я поздрави почтително (защо пък почтително) с един гологлав поклон и едно полугласно добро утро и получи отговор от нея: с любезно, далече не учудено кимане на глава тя поблагодари, също каза добро утро на неговия език, при което очите й се усмихнаха — и това го изпълни с блаженство, то бе нещо съвсем различно от погледа към обувката му, бе щастлив случай и едно безпримерно, почти невъобразимо обръщане на нещата към добро, към най-добро — беше спасението.

С крилати стъпки, заслепен от безпаметна радост за това, че бе получил поздрав, дума, усмивка, Ханс Касторп избърза пред изнасиления Йоахим, който не го и погледна, а мълком се взираше надолу по склона. Ханс Касторп много добре знаеше, че бе извършил лудория, доста необуздана, и нещо като предателство и подлост в Йоахимовите очи. Е, да речем, не бе искал молив от съвършено непознат човек — напротив, щеше да бъде почти груба постъпка, ако беше минал надут и без поздрав край дама, с която от месеци живеят под един и същи покрив; и не бе ли неотдавна Клавдия влязла дори в разговор с тях? Затова Йоахим трябваше да си мълчи. Но Ханс Касторп добре разбра по коя причина почтеният Йоахим още мълчеше и вървеше с отвърната глава, докато той бе безподобно и безпътно щастлив от успешния номер. Едва ли би могъл да бъде по-щастлив например някой човек от равнината, който по един разрешен, перспективен и в основата си приятен начин е „подарил сърцето си“ на някоя здрава гъсчица и е имал голям успех при това — не, оня човек не би могъл да бъде тъй щастлив, както бе той от малкото, което в сгоден час си бе откраднал и осигурил… Затова след някое и друго време той силно тупна братовчед си по рамото и каза:

— Хало, какво става с тебе? Какво хубаво време! После ще слезем към казиното, там вероятно ще има музика, помисли си само. Може би ще свирят: „Тук до сърцето си ще пазя цветеца от онази сутрин“ от „Кармен“. Какво ти се е случило?

— Нищо — каза Йоахим. — Но ти ми се виждаш много разгорещен, боя се, че е настъпил краят на твоето спадане.

Действително беше настъпил краят. Позорното понижение на Ханс Касторповата природа бе преодоляно от поздрава, който бе разменил с Клавдия Шоша, и, точно взето, това съзнание го изпълваше със задоволство. Да, Йоахим бе прав: Меркурий отново се покачваше. Когато след разходката Ханс Касторп провери температурата си, тя бе кръгло 38 градуса.

[4] Омлет с изненада (фр.). ↑

Енциклопедия

Ако известни подмятания на господин Сетембрини бяха ядосали Ханс Касторп, той нямаше защо да им се чуди и нямаше право да обвинява хуманиста в мания за педагогически издирвания. И слепецът би забелязал какво е положението; той самият не предприемаше нищо, за да го прикрие — известно великодушие и една благородна простота му пречеха да забулва в тайна нещата, в което все пак — и то в негова полза, ако искаме — той се различаваше от влюбения от Манхайм с рядката коса и провлечената походка. Ние напомняме и повтаряме, че на състоянието, в което той се намираше, по правило са присъщи стремежът и подтикът да се откровеничи, едно влечение към изповед и признания, някакво сляпо пристрастие към самия себе си и мания да се изпълва света със себе си — нещо толкова по-странно за нас трезвомислещите, колкото по-малко смисъл, разум и надежда има в цялата работа. Трудно е да се каже какво правят всъщност такива хора, че веднага се издават; изглежда, няма нищо в тяхното действие или бездействие, което да не ги издава — особено в общество, за което една разсъдлива глава бе забелязала, че има само две неща в ума си: първо, температура и, второ, пак температура, тоест например въпроса кой обезщетява госпожа генералната консулша Вурмбранд от Виена за непостоянството на капитан Миклозич — дали напълно оздравелият исполин швед или прокурорът Параван от Дортмунд, или пък и двамата едновременно. Защото връзката, която месеци наред бе свързвала прокурора и госпожа Заломон от Амстердам, бе прекъсната по взаимно съгласие и госпожа Заломон, следвайки повелята на възрастта си, се бе насочила към по-млади поколения и бе прибрала под крилете си бърнестия Гензер от масата на госпожица Клефелд или както госпожа Щьор в малко канцеларски стил, но не без образност казваше, си го бе „прикомандировала“ — всичко това бе сигурно и известно, така че прокурорът имаше свободен избор било да се бие с шведа, било да се спогоди с него.

И тъй тези процеси, които бяха в ход всред обществото на „Бергхоф“ и особено между трескавата младеж и при които очевидно играеха значителна роля балконските коридори (между стъклените разделителни стенички и перилата) — тези процеси занимаваха всички тук, те бяха главна съставка на тукашната атмосфера; но и това не е достатъчно, за да се изрази всичко, което витаеше тук. Ханс Касторп имаше особеното впечатление, че съществува един основен въпрос, на който по целия свят се придава и на истина, и на шега една доста голяма важност, но тук този въпрос бе придружен от едно подчертаване на тоналност, стойност и значимост, той придобиваше тежест, която го правеше толкова нов, че цялата работа се явяваше в напълно нова, ако не ужасна, то поне ужасяваща със своята новост светлина. Като излагаме това, изменяме израза на лицата си и забелязваме, че ако досега сме говорили за въпросните отношения с лек и шеговит тон, то е станало по същите тайнствени причини, по които толкова често става, без това да доказва само по себе си лекотата или забавността на цялата работа; а за сферата, всред която се намираме, това наистина важи още повече, отколкото другаде. Ханс Касторп бе смятал, че достатъчно разбира този често третиран шеговито основен въпрос и сигурно е имал право да смята така. Сега той разбра, че долу в равнината понятията му по въпроса са били съвсем повърхностни, че всъщност е бил най-простодушен невежа, докато тук личният опит, чието естество ние многократно се опитахме да обрисуваме, личният опит, който в известни моменти изтръгваше вика „Боже мой!“, му даде възможност вътрешно да открие и разбере възходящия акцент на Небивалото, Авантюристичното и Безименното, който бе присъщ общо на бялата работа и на всеки един. Естествено и тук се шегуваха. Но това ставаше по един неподходящ начин, който бе съпроводен от тракане на зъби и задух, та напълно ясно проличаваше прозрачното було върху прикритата или по-право върху неволята, която бе невъзможно да се прикрие. Ханс Касторп си спомни как Йоахим побледня на петна, когато за пръв и последен път по невинно закачливия начин на долината бе довел разговора до плътните форми на Маруся. Той си спомни и за хладната бледност, която бе покрила собственото му лице, когато бе освободил госпожа Шоша от падащите върху й слънчеви лъчи — спомни си и как преди и след това при различни случаи бе я забелязвал върху чужди лица, обикновено върху две едновременно, например върху лицето на госпожа Заломон и на младия Гензер през оня ден, когато онова, което госпожа Щьор толкова картинно бе определила, бе почнало помежду им. Той си спомняше, казваме, за това и разбираше, че при тези обстоятелства не само би било много трудно да не се „издаде“, но че и само малка полза би имало от усилия в тази насока. С други думи: сигурно не само великодушието и чистосърдечието са играли някаква роля, но и известно насърчение от страна на атмосферата, за да го бе малко грижа да обуздава чувствата си и да прикрива състоянието си.

Ханс Касторп би намерил и би се възползвал от много повече случаи да изяви великодушно и необуздано чувствата си пред хората, ако Йоахим още от началото не бе изтъкнал трудността да се сключват тук запознанства; тази трудност произтичаше главно от това, че в обществото на болните братовчедите образуваха, така да се каже, отделна партия, изолирана миниатюрна група и че военният Йоахим за нищо друго не мислеше освен за бързо оздравяване и по принцип не одобряваше по-тесния контакт и връзките с другарите по съдба. Все пак една вечер Йоахим го завари в салона, застанал между Хермине Клефелд, нейните двама кавалери по маса Гензер и Расмусен и младежа с монокъла и дългия нокът; с очи, които не криеха своя необичаен блясък, и с развълнуван глас той държеше една импровизирана реч върху особените, чуждоземни черти на лицето на госпожа Шоша, докато неговите слушатели се споглеждаха, спобутваха се и се подхилваха.

Това бе мъчително за Йоахим, но виновникът за тази веселост не се засягаше от разкриването на състоянието му, той сигурно смяташе, че ако то остане незабелязано и потайно, няма да му се признаят правата. Той можеше да бъде уверен, че всички ще го разберат. Със злорадството, което съпровождаше всичко това, той се примиряваше за сметка на останалото. Не само от тяхната маса, но в края на краищата и от други, съседни, хората го поглеждаха, за да се забавляват от пребледняването и изчервяването му, когато в началото на храненето стъклената врата се затръшваше, но и от това той беше доволен, защото неговото предизвикващо внимание опиянение получаваше одобрение и потвърждение отвън, което можеше да подпомогне каузата му, да окуражи личните му неопределени и неразумни надежди — а то дори го ощастливяваше. Стигна се дотам, че хората буквално се събираха, за да гледат заслепения. Това ставаше например след ядене, на терасата или в неделя следобед пред портиерската ложа, когато болните получаваха там пощата си, която този ден не се разпределяше по стаите. Мнозина знаеха, че насреща им стои един много пиян и здравата натряскан човек, който нищо не може да скрие; тук се навъртаха например госпожа Щьор, госпожица Енгелхард, госпожица Клефелд с приятелката си с тапирското лице, неизлечимият господин Албин, младият човек с дългия нокът и още неколцина от пациентите — стояха с отпуснати уста и подсмърчащи носове и го наблюдаваха, а той гледаше в една определена посока, загубен, страстно усмихнат, с оня плам върху бузите, който още на първата вечер след пристигането му го бе обжарил, с блясъка в очите, който бе запалила още кашлицата на спортния ездач…

Всъщност добре стори Сетембрини, че при тия обстоятелства пристъпи към Ханс Касторп, за да завърже разговор с него и за да го попита как е; но съмнително е дали младият човек можа да оцени с благодарност човеколюбивата свобода от предразсъдъци, която лежеше в дъното на тази постъпка. Трябва да беше във вестибюла, през един неделен следобед. Хората се трупаха пред портиера и протягаха ръце за пощата си. И Йоахим бе там, напред. Братовчед му бе останал по-назад и в описаното вече състояние се мъчеше да привлече един поглед на Клавдия Шоша, която стоеше наблизо със своите сътрапезници в очакване да се поразпръсне навалицата пред ложата. През този час пациентите се размесваха едни с други, това бе часът на удобните случаи, по тази причина обичан и желан от младия Ханс Касторп. Преди една седмица той бе дошъл в много близко съприкосновение с мадам Шоша, така че тя го бе дори малко блъснала и с кратко кимане му бе казала „pardon“ — а той, благодарение на едно трескаво присъствие на духа, което благославяше, бе смогнал да отговори: „Pas de quoi, madame!“[5].

Колко щедър е животът, мислеше той, че всяка неделя следобед със сигурност разпределят пощата във вестибюла! Може да се каже, че той бе изконсумирал седмицата, като бе чакал да се върне същият час след седем дни, а „чакане“ значи „избързване“, значи да възприемаш времето и настоящето не като подарък, а само като препятствие, да отричаш и унищожаваш тяхната вътрешна стойност и мислено да ги прескачаш. Чакането, казват, било скучно. Но то същевременно или даже само по себе си минава много бързо, защото поглъща маси от време, без да ги изживява или използва. Би могло да се каже, че този, който нищо друго не прави, освен да чака, прилича на лапач, чийто храносмилателен апарат масово пропуска ястията, без да преработва техните хранителни полезни съставки. Би могло да се продължи в тая насока и да се каже: както несмляната храна не засилва човека, така и прекараното в чакане време не го състарява. Разбира се, чисто и свободно от примеси чакане на практика не съществува.

Значи, седмицата бе погълната и следобедният час на неделната поща бе отново встъпил в правата си — все едно, че беше все още този от миналата седмица. Той продължаваше да бъде възбудителен, представяше сгода, съдържаше и предлагаше всяка минута възможности за един светски контакт с госпожа Шоша — възможности, от които сърцето на Ханс Касторп се свиваше и лудо забиваше, но той не ги превръщаше в действителност. Тук пречеха задръжки, които бяха отчасти от военен, отчасти от цивилен характер: те бяха във връзка отчасти с присъствието на почтения Йоахим и със собствената чест и чувство за дълг на Ханс Касторп, отчасти с чувството, че светски контакт с Клавдия Шоша, благонравни връзки, при които ще си говорят на „вие“, ще има поклони и дори приказване на френски език, не бяха нужни, не бяха желателни, не бяха подходящи… Той стоеше и я гледаше да говори, смеейки се, също както на времето Пшибислав Хипе бе се смял и говорил в училищния двор; при това устата й доста широко се отваряше, а над скулите косо разположените й сиво-зелени очи се присвиваха в тесни зирки. Това съвсем не беше „хубаво“, но то бе, каквото бе, и при влюбения човек естетическата разумна преценка толкова малко валидна, колкото и моралната.

— И вие ли очаквате послания, инженере?

Тъй можеше да говори само един натрапник. Ханс Касторп трепна и се извърна към господин Сетембрини, който стоеше усмихнат насреща му. Това бе изисканата човеколюбива усмивка, с която бе поздравил за първи път новодошлия — на времето, при пейката до водния улей, и Ханс Касторп се засрами също както тогава, когато я бе видял. Но колкото и често да бе се опитвал да отпъди насън „латернаджията“, защото „пречи тук“, все пак будният човек е по-добър от сънуващия и той отново посрещна тази усмивка не само посрамен и отрезвен, но и с благодарното чувство, че му е потребна. Той каза:

— Боже мой, послания, господин Сетембрини. Да не съм някакъв посланик! Може би ще има някоя пощенска картичка за едного от нас. Братовчед ми тъкмо проверява.

— Куцият дявол там отпред вече ми предаде моята малка кореспонденция — каза Сетембрини и се потупа по страничния джоб на неизменното си сако от мъхест плат. — Интересни неща, неща от литературно и социално значение, не отричам това. Касае се до особено енциклопедично издание на един хуманитарен институт, който ми прави честта да ме счита за свой сътрудник… С една дума, красива работа. — Господин Сетембрини се прекъсна. — А вашите работи? — запита той. — Как стоят те? Докъде стигнахте например с процеса на аклиматизацията? Вие не сте от толкова отдавна в нашата среда, та да е слязъл вече от дневния ред този въпрос.

— Благодаря, господин Сетембрини; все още срещам трудности. Не изключвам възможността, че и до последния ден ще бъде така. Още като пристигнах, моят братовчед ми каза, че мнозина никога не свикват. Но човек свиква с това, че не може да свикне.

— Заплетен процес — засмя се италианецът. — Особен начин за добиване на тукашно гражданство. Естествено младежта е на всичко способна. Тя не свиква, но пуска корени.

— Пък и в края на краищата това тук не е някой сибирски рудник.

— Не. О, вие предпочитате източни сравнения. Напълно понятно. Азия ни поглъща. Накъдето и да погледне човек, все татарски лица. — И господин Сетембрини дискретно хвърли поглед през рамо. — Чингис хан — каза той, — искрящи очи на степни вълци, сняг и водка, бич, Шлюселбург и християнство. Би трябвало тук във вестибюла да издигнат олтар на Атина Палада — за отбрана. Виждате ли, там един такъв Иван Иванович без бельо е влязъл в спор с прокурора Параван. Всеки бърза да изпревари другия за пощата си. Не зная кой е прав, но някакво чувство ми казва, че прокурорът е под закрилата на богинята. Той си е магаре, но поне латински разбира.

Ханс Касторп се разсмя — нещо, което господин Сетембрини никога не правеше. Човек не можеше да си го представи да се смее сърдечно; той не преминаваше границата на едно фино и сухо придръпване на ъгъла на устата си. Той се нагледа на смеещия се млад мъж и после попита:

— А диапозитива получихте ли го?

— Получих го! — важно заяви Ханс Касторп. — Доста отдавна. Ето го. — И той бръкна във вътрешния джоб на сакото си.

— А, вие го носите в портфейла си. Така да се каже, като легитимация, паспорт или членска карта. Много добре. Я да видя!

И господин Сетембрини вдигна срещу светлината малката обрамчена с черна хартиена лента стъклена плака, като я задържаше между палеца и показалеца на лявата си ръка — един често виждан, твърде обичаен жест тук горе. Докато той проверяваше траурната снимка, лицето му с черните бадемови очи се изкриви в лека гримаса — не можа да се разбере ясно дали това бе, за да вижда по-добре, или по други причини.

— Да, да — каза той най-сетне. — Ето ви легитимацията, много ви благодаря.

И той подаде стъклото на притежателя му, подаде му го отстрани, някак си през рамо и с отвърнато лице — Видяхте ли повесмата? — попита Ханс Касторп. — А възелчетата?

— Вие знаете — отвърна провлечено Сетембрини какво мисля за стойността на тези продукти тук. Вие знаете също, че вътрешните петна и затъмнения в най-голямата си част са физиологични. Виждал съм стотина снимки, които изглеждаха приблизително като вашата и до известна степен даваха възможност на наблюдателя сам да реши дали представляват „легитимации“, или не. Говоря като профан, но все пак като дългогодишен профан.

— Вашата собствена легитимация по-зле ли изглежда?

— Да, малко по-зле. Между впрочем на мене ми е известно, че нашите господари и учители не изграждат диагноза изключително върху тази играчка. Значи, вие сега възнамерявате да презимувате тук при нас?

— Да, боже мой… Почвам да свиквам с мисълта, че ще сляза долу едва с братовчед си.

— Тоест вие свиквате с това, че не… Много остроумно го формулирахте. Надявам се, че сте получили вещите си — топли дрехи, солидни обувки?

— Всичко. Всичко е в пълен ред, господин Сетембрини. Аз осведомих роднините си и нашата икономка ми изпрати всичко с голяма бързина. Сега мога да издържа.

— Това ме успокоява. Но чакайте, имате нужда от чувал, кожен чувал — насмалко щяхме да го забравим! Това късно лято е измамно; за един час може да настъпи дълбока зима. Тук ще прекарате най-студените месеци…

— Да, чувалът — каза Хапе Касторп; — той спада към принадлежностите. Вече ми мина през главата, че ще трябва, братовчед ми и аз, да слезем до курорта и да купим един чувал. Това нещо после никога не ще ми дотрябва, но в края на краищата струва си да го взема за тия четири до шест месеца.

— Струва си, струва си, инженере — каза господин Сетембрини тихо, като пристъпи по-близо до младия човек. — Не знаете ли, че е ужасно това, дето така си играете с месеците? Ужасно, защото е неестествено, чуждо на вашата природа и почива само върху възприемчивостта на годините ви. Ах, тази преголяма възприемчивост на младежта! Тя довежда до отчаяние възпитателите, защото преди всичко е готова да се поддаде на злото. Не говорете според това какъв вятър вее, млади човече, а каквото подобава на вашия европейски начин на живот! Във въздуха тук има преди всичко нещо азиатско — неслучайно има такова гъмжило от московско-монголски типове. Тези хора — и господин Сетембрини посочи с брадичка през рамото зад себе си, — не се ориентирайте вътрешно по тях, не се оставяйте да ви заразят с техните понятия, а, напротив: опълчете своята природа, своята по-висша природа срещу тяхната и почитайте като светиня това, което по природа и произход е светиня за вас, сина на Запада, на божествения Запад, сина на цивилизацията — например времето! Това прахосничество, варварската щедрост, разхищението на времето е азиатски стил — може би поради тази причина чедата на Изтока се чувстват толкова добре тук. Никога ли не сте забелязали, че когато един русин казва „четири часа“, то не значи повече, отколкото ако някой от нас каже „един час“. Лесно е да се помисли, че безгрижието на тези люде по отношение на времето е във връзка със стихийната просторност на страната им. Където има много място, там има и много време — нали казват, че те са народът, който има време и може да чака. Ние европейците не можем. Имаме толкова малко време, колкото е малко пространството, с което разполага нашият благороден и изтънчено разчленен континент, ние сме принудени внимателно да стопанисваме и едното, и другото, да ги използваме, да ги използваме, инженере. Вземете нашите големи градове като символ, тези центрове и фокуси на цивилизацията, тези смесителни котли на мисълта! В същата степен, при която теренът там поскъпва и става невъзможно разхищението му, в същата степен, забележете това, и времето там става все по-ценно. Carpe diem![6] Това е казал един жител на голям град. Времето е божи дар, даден на човека, за да го използва — за да го използва, инженере, в служба на човешкия прогрес.

Дори двете последни думи, колкото и да създаваха трудности за неговия средиземноморски език, господин Сетембрини бе произнесъл по приятен начин, ясно, благозвучно и, може да се каже, пластично. Ханс Касторп отговори само с краткия, схванат и смутен поклон на ученик, който приема изпълнено с укор поучение. Какво трябваше да отговори? Тази частна лекция, която господин Сетембрини му бе изнесъл тайно, а гръб към всички останали и почти шепнешком, имаше твърде делови, съвсем не светски, съвсем не разговорен характер, така че тактът не разрешаваше да се изкаже дори само едно одобрение. На учител не се отговаря: „Добре го казахте.“ Ханс Касторп по-преди бе постъпвал така, за да запази до известна степен социалното равновесие между двамата, но никога досега хуманистът не бе говорил толкова настойчиво, възпитателно. Единствената възможност бе да приеме наставленията — смутен като ученик от толкова много нравоучение.

Между впрочем можеше да се забележи, че мислите продължаваха своя ход и след като господин Сетембрини бе замлъкнал. Той все още стоеше току пред самия Ханс Касторп, та го караше дори малко да се навежда назад, и черните му очи, невиждащи и замислени, фиксираха лицето на младия човек.

— Вие страдате, инженере! — продължи той. — Вие страдате като човек, който е объркал пътя — кой не би го забелязал? Но и вашето отношение към страданието би трябвало да бъде европейско отношение, не източно; Изтокът изпраща толкова много хора тук, на това място, защото е мекушав и предразположен към болести… Със състрадание и неизмеримо търпение, по този начин посреща той страданието. Но това не може, не бива да бъде нашият, не бива да бъде вашият начин!… Говорехте за моята кореспонденция… Вижте, ето… или по-добре елате с мен! Тук е невъзможно… Ще се оттеглим, дайте да влезем ей там. Ще ви открия неща, които… Елате!

И като се извърна, той изведе Ханс Касторп от вестибюла и го въведе в най-близката до портала от общите стаи, която бе наредена като читалня и стая за писане и сега бе празна. Тя бе с дъбови ламперии под светлите сводове, в нея имаше книжни шкафове, една обкръжена от столове и покрита със защипнати в рамки вестници маса по средата и писмени маси в сводестите ниши на прозорците. Господин Сетембрини пристъпи до един от прозорците, Ханс Касторп го последва. Вратата остана отворена.

— Тези книжа — каза италианецът, като на бърза ръка измъкна от издутия джоб на развласеното си сако една пачка книжа, огромен, вече отворен плик и прелисти пред очите на Ханс Касторп съдържанието му: различни печатни коли и едно писмо, — тези книжа носят на френски език печата на Международния съюз за организация на прогреса. Изпращат ми ги от Лугано, където се намира един от клоновете на съюза. Вие ме питате за неговите принципи, за неговите цели? Ще ви ги кажа с две думи. Съюзът за организация на прогреса извежда от еволюционната теория на Дарвин философския възглед, че най-съкровената естествена нужда на човечеството е неговото самоусъвършенстване. От това тя вади заключението, че всеки, който иска да задоволи тази естествена нужда, е длъжен дейно да сътрудничи на човешкия прогрес. Мнозина се отзоваха на нейния призив; значителен е броят на членовете й във Франция, Италия, Испания, Турция и даже в Германия. И аз имам честта да съм вписан в съюзните регистри. Изработена е научна програма за реформи в голям стил, която в момента обхваща всички възможности за усъвършенстване на човешкия организъм. Проучва се проблемът за здравето на нашата раса, изпитват се всички методи за борба срещу израждането, които без съмнение са едно плачевно явление — спътник на растящата индустриализация. Освен това съюзът се занимава с учредяване на народни университети, преодоляване на класовите борби чрез всички социални подобрения, които се препоръчват за тази цел, а също и с избягването на борбите между народите, на войната изобщо, чрез развитието на международното право. Виждате, че усилията на съюза се отличават с великодушие и разнообразие. Много интернационални списания отразяват неговата дейност — месечни списания, които дават съобщения на три-четири световни езика за прогресивното развитие на културното човечество. В различни страни са организирани многобройни местни групи, чиято задача е чрез дискусионни вечери и неделни тържества да просвещават и поучават в духа на човешкия идеал за прогреса. Преди всичко съюзът се стреми да представи своите материали на прогресивните политически партии на всички страни… Следите ли думите ми, инженере?

— Абсолютно! — отвърна Ханс Касторп енергично и припряно.

При тия свои думи той имаше чувството на човек, който се е подхлъзнал и едва се държи на краката си, Господин Сетембрини изглеждаше задоволен.

— Допускам, че представите, които получавате сега, са нови, изненадващи за вас?

— Да, трябва да призная, че за първи път слушам нещо относно тези… тези стремежи.

— Де да бяхте — продължи тихо Сетембрини, — де да бяхте чули по-рано нещо за тях! Но може би и сега не е много късно. Та тези книжа… Искате да знаете до какво се отнасят… Слушайте по-нататък! Тази пролет бе свикано общо събрание на съюза в Барселона — знаете, че този град се слави с особени заслуги за прогресивните политически идеи. Конгресът е заседавал цяла седмица, имало е банкети, тържества. Боже мой, и аз исках да отида, имах съкровено желание да взема участие в разискванията. Но този негодник придворният съветник не ме пусна, заплаши ме със смърт — и, какво искате, аз се уплаших от смъртта и не заминах. Както можете да си представите, бях отчаян от номера, който ми изигра моето слабо здраве. Няма нищо по-болезнено от това да усещаме как нашият органичен, нашият животински дял ни пречи да служим на разума. Затова пък още по-голямо е задоволството ми от полученото известие на бюрото в Лугано… Любопитствате за съдържанието? Вярвам, вярвам! Няколко бегли информации… Съюзът за организация на прогреса, като има пред вид истината, че задачата му се състои в това да осъществи щастието на човечеството, с други думи: да се бори чрез целесъобразна социална дейност против човешките страдания и накрай напълно да ги премахне… като има освен това пред вид, че тази върховна задача може да се разреши само с помощта на социалните науки, чиято крайна цел е съвършената държава — та съюзът е взел в Барселона решение да отпечата едно многотомно издание, което ще носи заглавието „Социология на страданията“ и в което ще бъдат обработени в точна и изчерпателна систематика човешките страдания по всички свои родове и класове. Ще възразите: каква полза от класове, родове, системи! Отговарям ви: без подреждане и класиране няма овладяване, а истински опасният противник е непознатият. Трябва да изведем човешкия род от примитивните стадии на страха и на търпеливото затъпяване и да го насочим към фазата на целеосъзната дейност. Трябва да му разясним, че въздействията отпадат, когато сме отстранили причините им, и че почти всички страдания на индивида са болести на социалния организъм. Добре! Това е намерението на „Социологичната патология“. Тя, значи, ще изброи и опише в своите двадесетина тома в речников формат всички случаи на човешките страдания, които човек може да си представи — от най-личните и най-интимните до големите групови конфликти, до страданията, които произхождат от класовите вражди и международните стълкновения, тя, накъсо казано, ще посочи химическите елементи, от чието многократно смесване и съединяване се получава всяко човешко страдание; този многотомник ще има за пътеводна нишка достойнството и щастието на човечеството и за всеки отделен случай ще посочва средствата и мероприятията, които му се струват подходящи за отстранение на причините за страданието. Призвани специалисти от цвета на европейските учени, лекари, икономисти и психолози, ще си разпределят съставянето на тази енциклопедия на страданията, а главната редакция в Лозана ще бъде събирателният басейн, където ще се стичат статиите. Вие ме питате с очи каква ще бъде моята роля при всичко това? Оставете ме да се доизкажа! Този голям сборник няма да пренебрегне и художествената литература, доколкото тя има за предмет човешкото страдание. За това е предвиден отделен том, който ще съдържа — за утеха и назидание на страдащите — сбито изложение и анализ на всички шедьоври на световната литература, които засягат разни конфликти; и… тази е задачата, която възлагат с ей това писмо пред вас на вашия най-покорен слуга.

— Какво говорите, господин Сетембрини! Но позволете ми сърдечно да ви поздравя. Това е великолепна задача; тя сякаш е създадена специално за вас. Нито за миг не се учудвам, че съюзът се е сетил за вас. Кой знае колко се радвате, че можете да окажете помощ за изкореняването на човешките страдания!

— Касае се до една огромна работа — каза замислен господин Сетембрини, — която изисква голяма съобразителност и много четене. При това — добави той, докато погледът му сякаш се губеше в многообразието на задачата, — при това художествената литература всъщност почти по правило си поставя за предмет страданието и даже второстепенни и третостепенни творби на големи майстори се занимават по един или друг начин с него. Все едно или толкова по-добре! Колкото и обширна да е задачата, тя във всеки случай е такава, че при нужда бих могъл и на това проклето място да се справя с нея, ако и да се надявам, че не ще бъда принуден тук да я завърша. Не можем същото — продължи той, като пристъпи още по-близо до Ханс Касторп и сподави гласа си до шепот, — не можем същото да кажем за задълженията, с които природата ви натоварва, инженере! Това именно целях да ви кажа, за това исках да ви предупредя. Знаете колко се възхищавам от професията ви, но тъй като се касае до свързана с практиката професия, а не с духовното, вие за разлика от мене можете да я упражнявате само долу, в света. Само в равнината можете да бъдете европеец, да се борите по вашему със страданието, да подпомагате прогреса, да използвате времето. Аз ви разказах за падналата ми се задача само за да ви опомня, за да ви свестя, за да оправя понятията ви, които очевидно почват да се объркват под влиянието на атмосферата. Увещавам ви: стегнете се! Бъдете горд и не се погубвайте по чуждоземни работи! Избягайте от това блато, от този остров на Цирцея — не можете да се мерите с Одисей, за да пребивавате безнаказано тук. Ще пролазите, вече се спускате върху предните си крайници, скоро ще почнете и да грухтите — пазете се!

При своите тихи предупреждения хуманистът настойчиво бе клатил глава. Той замълча със сведени очи и смръщени вежди. Невъзможно бе да му се отговори шеговито или уклончиво, както бе свикнал да прави Ханс Касторп и както и сега за миг бе помислил за възможно. И той стоеше със спуснати клепачи. После вдигна рамене и също така тихо промълви:

— Какво да правя?

— Каквото ви казах.

— Тоест да замина?

Господин Сетембрини замълча.

— Искахте да кажете, че трябва да замина за дома?

— Това ви посъветвах още първата вечер, инженере!

— Да, и тогава бях свободен да го сторя, макар че смятах за неразумно да се предам само защото тукашният въздух не ми понасяше съвсем. Но оттогава положението доста се промени. Междувременно се явих на преглед, след който придворният съветник Беренс недвусмислено ми каза, че не си заслужава да отпътувам, че скоро пак би трябвало да се върна тук и че ако продължавам да живея както досега, додето се обърна, целият ми бял дроб ще отиде по дяволите.

— Знам, сега си имате легитимация в джоба.

— Да, казвате това тъй иронично… естествено с истинската ирония, оная, дето нито за миг не е непонятна, а се явява като истинско класическо средство на ораторското изкуство — виждате, че съм запомнил думите ви. Но можете ли да поемете отговорността и да ме посъветвате да се върна дома след тази снимка, след резултата от рентгеновия преглед и след диагнозата на придворния съветник?

Господин Сетембрини се поколеба колкото един миг. После се изправи, дигна черните си очи, които твърдо насочи към Ханс Касторп, и отговори с интонация, която не бе лишена от известна театралност и ефектност:

— Да, инженере. Поемам отговорността.

Но сега и Ханс Касторп се бе стегнал. Бе прибрал петите си и изгледа господин Сетембрини също така прямо. Този път имаше битка. Ханс Касторп се държеше юнашки. Влияния отблизко само го „подкрепяха“. Тук имаше един педагог, а там вънка една жена с тесни очи. Той дори не се извини за това, което каза; не прибави: „Моля не ми се сърдете.“ Той отговори:

— Тогава сте по-предпазлив за себе си, отколкото за други хора! Вие не сте престъпили лекарската забрана и не сте отишли на прогресивния конгрес в Барцелона. Уплашили сте се от смъртта и сте останали тук.

Той несъмнено наруши до известна степен позата на господин Сетембрини. Той не съвсем без мъка се усмихна и каза:

— Оценявам находчивия отговор, макар че вашата логика не е далече от софизма. Отвратително ми е да се впускам в един от обичайните тук ужасни спорове, иначе бих ви отвърнал, че съм значително по-болен от вас — за съжаление действително толкова болен, че само по един изкуствен начин и с малко самозалъгване храня надеждата за излизане от това място и връщане в долния свят. В оня момент, когато се окаже съвсем непристойно да я поддържам, ще обърна гръб на това заведение и ще наема за остатъка от дните си една частна квартира нейде в долината. Ще бъде печално, но тъй като моята работна сфера е най-свободната и най-духовната, това няма да ми попречи до последния си дъх да служа на каузата на човечеството и да давам отпор на болестта. Вече ви обърнах внимание върху разликата, която съществува помежду ни в това отношение. Инженере, вие не сте човекът, който ще утвърди тук по-добрата си част, разбрах го още при първата ни среща. Вие ме упреквате, че не съм заминал за Барселона. Подчиних се на забраната, за да не се унищожа преждевременно. Но го сторих под най-строга резерва, под най-гордия и болезнения протест на духа ми против диктата на окаяното ми тяло. Дали и у вас е жив този протест, докато спазвате предписанията на тукашните власти, или с прекалена готовност се подчинявате на тялото и на неговите зли наклонности?…

— Какво имате против тялото? — прекъсна го бърже Ханс Касторп и го погледна със своите широко отворени сини очи, бялото на които бе замрежено от червени жилки. Свят му се зави от тая дързост и това си му личеше. „За какво говоря — помисли той. — Ужасно става. Но щом като веднъж съм на бойна нога с него, докато е възможно, няма да му оставям последната дума. Естествено той ще надделее, но няма нищо, аз все пак ще имам полза от това. Ще го подразня.“ И той допълни своето възражение: — Нали сте хуманист? Как може да се отнасяте неприязнено към тялото? Сетембрини се усмихна — този път непринудено и самоуверено.

— Какво имате против анализа? — процитира той с глава, облегната върху рамото. — Как може да се отнасяте неприязнено към анализа? Вие винаги ще ме намерите готов да ви отговарям, инженере — каза той с поклон — един церемониален жест към пода, — особено ако вашите възражения са духовни. Вие не отбивате удари без елегантност. Хуманист… разбира се, че съм такъв. Никога не ще ме изобличите в аскетични наклонности. Потвърждавам, че ценя и обичам тялото, както не отричам, че ценя и обичам формата, красотата, свободата, веселието и удоволствието, тъй както представлявам „света“, интересите на живота срещу сантименталното бягство от света, тъй както браня класицизма от романтиката. Смятам, че становището ми е недвусмислено. Но има една сила, един принцип, комуто принадлежи моето върховно утвърждение, моята върховна и последна почит и любов, и тази сила, този принцип е духът. Колкото и да ме отвращава онази съмнителна измислица и фантасмагория, която противопоставя „душата“ на тялото, все пак в антитезата тяло — дух тялото представлява злото, дяволското начало, тъй като тялото е природата, а природата — като противоположност на духа, на разума, повтарям това! — е зла: мистична и зла. „Вие сте хуманист!“ Наистина съм, защото съм приятел на човека, какъвто е бил Прометей; влюбен съм в човечеството и неговата аристокрация. Тази аристокрация обаче е тъждествена с духа, с разума и затова съвсем напразно ще ме упреквате в християнски обскурантизъм…

Ханс Касторп махна с ръка в знак на отричане.

— … съвсем напразно — настоя Сетембрини — ще ме упреквате, когато хуманистично-аристократическата гордост някой път ще учи, че зависимостта на духа от тялото, от природата трябва да се смята за унижение, за обида. Знаете ли, че има едно предание, според което великият Плотин се е срамувал, задето е имал тяло? — попита Сетембрини и съвсем сериозно изчака отговора; Ханс Касторп бе принуден да признае, че за първи път чува това. — Порфирий го предава. Абсурдно изказване, ако искате. Но именно абсурдното е духовно и почтено и всъщност нищо не може да бъде по-окаяно от изтъкването на абсурдност тогава, когато духът се стреми да защити достойнствата си против природата, когато отказва да отстъпи пред нея… Чували ли сте за земетресението в Лисабон?

— Не… Земетресение ли? Тук не чета вестници…

— Не се разбрахме. Между впрочем много печално е — и типично за това място, — дето тук избягвате да четете вестници. Но ние не се разбрахме, природното бедствие, за което говоря, не е скорошно, то се е случило преди сто и петдесетина години…

— А, така ли? Почакайте… вярно! Чел съм, че нея нощ в спалнята си във Ваймар Гьоте казал на прислужника си…

— А, не за това исках да ви говоря — прекъсна го Сетембрини, като затвори очи и разтърси във въздуха малката си мургава ръка. — Между другото вие обърквате катастрофите. Имате на ум земетресението в Месина. Аз говоря за бедствието, което сполетя Лисабон през 1755 година.

— Прощавайте.

— Е добре, Волтер се опълчи срещу него.

— Тоест… как? Опълчи се?

— Той се разбунтува, да. Той не се примири с бруталната съдба и събитието, отказа да отстъпи. Той издигна протест в името на духа и разума против това скандално безобразие на природата, което взе в жертва три четвърти от един цветущ град и живота на хиляди люде… Вие се чудите? Вие се усмихвате? Можете да се чудите, но що се отнася до усмивката, позволявам си да ви направя забележка! Волтер постъпи като истински потомък на ония древни гали, които замеряха небето със стрелите си… Виждате ли, инженере, ето ви враждата на духа към природата, неговото гордо недоверие към нея, неговото сърцато настояване за право да я критикува — нея и нейната зла, безразсъдна сила. Защото тя е сила, а само този, който робее, той възприема силата, примирява се с нея… вземете си добра бележка, вътрешно се примирява с нея. Ето ви, значи, оня хуманизъм, който не се оплита в противоречия, не се връща към християнското лицемерие, когато то, лицемерието, благоволи да съзира в тялото злото, вражеското начало. Противоречието, което смятате, че виждате, всъщност винаги е същото. „Какво имате против анализа?“ Нищо… когато той застъпва каузата на назиданието, на освобождението и на прогреса. Всичко… когато от него лъха отвратителен гробовен мирис. Въпросът за тялото не стои другояче. Трябва да ценим и защищаваме тялото, когато се касае до неговата еманципация и красота, до свободата на чувствата, до щастието, до удоволствието. Трябва да го презираме, доколкото то като принцип на гравитацията и инерцията възпира движението към светлината, доколкото то застъпва дори принципа на болестта и смъртта, доколкото специфичният негов дух е духът на объркването, духът на тлението, на похотта и на срама…

Застанал съвсем близо до Ханс Касторп, Сетембрини произнесе последните думи почти беззвучно и много бързо, за да свърши по-скоро. Ханс Касторп щеше да бъде деблокиран: Йоахим пристъпи в читалнята с две пощенски картички в ръка, речта на литератора секна и ловкостта, с която изразите му преминаха в лек, светски тон, произведе нужния ефект върху ученика му — ако можехме да наречем така Ханс Касторп.

— Ето ви и вас, лейтенанте! Сигур сте търсили братовчед си — прощавайте! Бяхме се впуснали с него в разговор… ако не се лъжа, изкарахме дори един малък спор. Братовчед ви не е лош събеседник, когато реши, става съвсем не безопасен противник в словопренията.

[5] Няма защо, госпожо! (фр.) ↑

[6] Сграбчвай деня! (лат.) ↑

Humaniora

Ханс Касторп и Йоахим Цимсен седяха в бели панталони и сини сака след обеда в градината. Беше още един от ония благословени октомврийски дни — ден едновременно горещ и лек, празничен и суров; небето се синееше в тъмен, южен цвят над долината; във валога пасищата, прорязани от пътища и осеяни с къщурки, още весело се зеленееха, а откъм неравно залесените склонове се чуваха звънците на кравите — този тенекиено спокоен, простодушно музикален звук, който ясно и безпрепятствено се носеше из тихия, рядък, ненаситен въздух и задълбочаваше празничното настроение, което обикновено цари над високите места.

Братовчедите седяха на една скамейка в дъното на градината пред кръг от млади ели. Това място се намираше в северозападния край на заградената площадка, която се извисяваше на петнадесет метра над долината и се намираше в подножието на терена на санаториума „Бергхоф“. Двамата мълчаха. Ханс Касторп пушеше. Той се сърдеше вътрешно на Йоахим, защото не бе пожелал след обеда да останат с другите на верандата, а против желанието и волята му го бе замъкнал в затънтената градина, преди да легнат съгласно режима. Тази постъпка на Йоахим бе тиранична. Те, строго погледнато, не бяха сиамски близнаци. Можеха да се разделят, ако наклонностите им не съвпадаха. Ами че Ханс Касторп не бе тук, за да прави компания на Йоахим, а сам беше пациент. Ето защо се цупеше и можеше да се цупи, колкото си иска, тъй като бе запалил една „Мария Манчини“. Пъхнал бе ръце в страничните джобове на сакото си, изпънал бе пред себе си обутите в кафяви обувки крака, държейки между устните си дългата матовосива пура, която висеше малко встрани и се намираше още в първия стадий на изгарянето, тоест пушачът не бе още отърсил пепелта от тъпия и връх, и след обилния обед се наслаждаваше на аромата й, който отново бе почнал напълно да усеща. Ако и неговото свикване тук да се състоеше само в свикване с несвикването, очевидно химизмът на стомаха и нервите на сухата му и предразположена към кръвоизливи лигавица се бяха най-сетне приспособили: незабележимо и без да може да се проследи напредъкът, с течение на дните — тези шестдесет и пет или седемдесет дни — отново се бе възстановило неговото органично задоволство от изрядно произведеното възбудително или упойващо средство от растителен произход. Той се радваше на възвърнатото удоволствие. Моралното удовлетворение увеличаваше физическата наслада. Докато бе на легло, той бе спестил част от донесените двеста бройки — останали му бяха доста. Но заедно с бельото и зимните дрехи той бе поръчал на Шален да му изпрати и петстотин бройки от бременската марка, за да се запаси. Получил ги бе в красиви лакирани кутии, отгоре с глобус, много медали и една украсена с развети знамена и злато изложбена палата.

Както си седяха, ето че от другия край на градината се зададе придворният съветник Беренс. Той бе се явил днес на обеда в трапезарията; седнал бе на масата на госпожа Заломон и отдалече можеха да се видят огромните му, сключени пред чинията ръце. После сигурно бе поостанал на терасата, водил бе някой и друг частен разговор, вероятно бе показал номера с връзките за обувки — за някого, който още не бе го видял. Сега той се носеше по чакълестата пътека без лекарска престилка, в сюртук на дребни карета, килнал бомбето си назад, тикнал и той в устата си пура, която бе много черна и от която поемаше плътни, белезникави облаци дим. Главата му, лицето му със синкавите разгорещени бузи, чипият нос, сините очи и завитите мустачки бяха малки в сравнение с дългата, леко приведена и по-сгърбена фигура и с обема на ръцете и краката му. Той бе изнервен, видимо се стресна, като видя братовчедите, и дори малко се посмути, защото трябваше да пристъпи направо до тях. Поздрави ги по обичайния си начин, весел и с обичайната си фразеология, с едно: „Виж ти, виж ти, Тимотей!“ и благопожелания за обмяната им, като настоя да останат седнали, тъй като те бяха понечили да станат на крака в негова чест.

— Оставете, оставете. Недейте да се церемоните с един обикновен човек като мене. Не ми се полага най-вече защото сте пациенти, и единият, и другият. Няма нужда. Нямам нищо против положението, каквото е в момента.

И той застана пред тях с пурата между показалеца и средния пръст на огромната си десница.

— Услажда ли ви се тоя бурен, Касторп? Я да видя — аз съм познавач и любител. Пепелта е добра: каква е тази мургавичка красавица?

— „Мария Манчини“, Postre de Banquett[7] от Бремен, господин придворен съветник. Евтина, почти нищо не струва, деветнадесет пфенига в бездефектен цвят, а иначе има един букет, какъвто обикновено не се среща за тая цена. Суматра-Хавана, горният лист е в пясъчен цвят, както виждате. Много съм свикнал с нея. Средно силен харман и много ароматична, но не дразни езика. Тя обича да й се оставя пепелта по-дълго време, аз я отърсвам най-много на два пъти. Естествено има си и капризи, но контролът при производството трябва да е много взискателен, защото „Мария“ е много надеждна в своите качества и има напълно равномерно теглене. Мога ли да ви предложа една?

— Благодаря, дайте да направим размяна. — И те измъкнаха своите табакери.

— Тази е расова — каза придворният съветник, като подаде своята марка. — Има темперамент, знаете, сочна и силна. „Санкт-Феликс-Бразил“, от край време все на такъв характер съм държал. Истински разсейва грижите, пари като ракия, а особено на свършване има нещо поразяващо. Препоръчва се малко сдържаност при връзките с нея, човек не може да пали една от друга, това надвишава силите му. По по-добре веднъж един порядъчен залък, отколкото по цял ден водни пари…

Те превъртаха разменените подаръци между пръстите си деловито, като познавачи, изпитваха тези въздълги тела, които като че ли имаха нещо органическо, живо със своите коси, успоредни ребра, останали като проветряващи ръбове от свиването, със своите изпъкнали жилки, които сякаш пулсираха, с малките неравности по кожата си, с играта на светлината по техните плоскости и ръбове. Ханс Касторп каза приблизително същото:

— Такава пура има живот. Тя диша по всички правила. У нас веднъж ми хрумна да затворя една „Мария“ херметически в тенекиена кутия, за да я предпазя от влагата. Ще повярвате ли, че тя умря? Загина и свърши за седмица — остана само един бездушен труп.

И те обмениха своя опит за най-добрия начин да се съхраняват пури, особено отвъдокеански. Придворният съветник обичал отвъдокеански пури, той би предпочел да пуши винаги само силни хавански. Но за съжаление не му понасяли — две малки „Хенри Клей“, които му паднали на сърцето веднъж, когато бил на гости, щели, както разправи, на косъм да го закопаят.

— Пуша си ги аз към кафето — каза той, — една след друга, и нищо особено не мисля. Но като ги свършвам, трябва да се запитам какво всъщност става с мене. Всеки случай чувствам се съвсем променен, особен, както никога преди това в живота си. Не бе дребна работа да се домъкна до в къщи, а като се прибирам, още повече се усещам като паднал от круша. Ледени крака, знаете, студена пот къде ли не, лицето бяло като платно, сърцето съвсем объркано, един пулс — ту тънък като нишка и едвам се напипва, ту тумбур-лумбур, хукне, та не спира, разбирате, а мозъкът възбуден до немай-къде… Бях убеден, че се измитам от тоя свят. Казвам „измитам се“, защото точно тази дума ми дойде тогава на ум, нея употребих за характеризиране на състоянието си. В действителност ми беше много весело, все едно, че бях на някакво тържество, макар че изпитвах ужасен страх или по-точно казано, целият бях изтъкан само от страх. Но страхът и веселието не се изключват взаимно, това всеки знае. Момъкът, който за пръв път ще притежава едно момиче, също се страхува, страхува се и момичето, а при това се разтапят от удоволствие. Е, насмалко щях и аз да се разтопя, с разбушувани гърди щях да се измета. Но тая Милендонк ми развали настроението със своята терапия. Ледени компреси, разтриване с четка, една камфорова инжекция — и тъй бях спасен за човечеството.

Седящ в качеството си на пациент, с вид, който свидетелстваше за мисловна дейност, Ханс Касторп вдигна поглед към Беренс, чиито сини, сълзящи очи се изпълниха с влага през време на разказа.

— Вие май че рисувате понякога, господин придворен съветник — каза той внезапно.

Придворният съветник едва ли не отскочи назад.

— Виж ти! Как ви дойде на ума?

— Прощавайте. Случайно бях чул да споменават това. И току-що ми хрумна.

— Е, тогава няма да взема да отричам. Ние всички сме слаби хора. Да, има такова нещо. Anch’io sono pittore[8], както е имал обичай да казва онзи испанец.

— Пейзажи? — попита Ханс Касторп отривисто и покровителствено. Обстоятелствата го подведоха към този тон.

— Колкото искате! — отвърна придворният съветник със смутено самохвалство. — Пейзажи, натюрморти, животни… Който е мъж, пред нищо не се спира.

— Но не и портрети?

— Между другото и един портрет ми се падна веднъж да рисувам. Собствения си портрет ли искате да ми поръчате?

— Ха, ха, не. Но много любезно би било, ако господин придворният съветник ни покажеше при случай картините си.

И Йоахим, след като бе изгледал учудено братовчед си, побърза да изтъкне, че това би било много любезно.

Беренс бе възхитен, поласкан до възторг. Той дори се изчерви от удоволствие, а очите му този път сякаш наистина искаха да пролеят сълзите си.

— На драго сърце! — извика той. — С най-голямо удоволствие! Ей сега, в момента, стига да ви е приятно. Елате, вървете с мене, ще ви сваря по едно турско кафе в моята колиба. — И той хвана за ръцете младите хора, издърпа ги от скамейката и ги поведе подръка по чакълестата пътека към жилището си, което, както знаеха, се намираше в близкото северозападно крило на санаториума.

— И аз сам — обясни Ханс Касторп — на времето съм правил някакви опити в това направление.

— Я виж ти! Солидни, с маслени бои?

— Не, не, стигнал съм само до някой и друг акварел. Кога кораб, кога морски пейзаж — детинщина. Но много обичам картини и затова си позволих…

Благодарение на това обяснение Йоахим се успокои до известна степен и проумя изненадващото любопитство на братовчед си — пък и Ханс Касторп повече заради него, отколкото заради придворния съветник се бе позовал на собствените си опити в изкуството. Те пристигнаха: от тая страна нямаше такъв разкошен, украсен от двете страни с фенери портал, както оттатък, на главния вход. Няколко закръглени стъпала водеха до дъбовата външна врата, която придворният съветник отвори с един секретен ключ от голяма връзка. Ръката му при това трепереше; той положително бе изнервен. Влязоха в преддверие, обзаведено като гардеробна, където Беренс окачи бомбето си. Вътре, от късия коридор, който бе отделен от другата част на сградата посредством стъклена врата и от двете страни на който бяха разположени помещенията на малката частна квартира, той извика прислужницата и й поръча кафе. После — с няколко дружелюбни и насърчителни думи — покани гостите си да влязат през една от вратите вдясно.

Няколко мебелирани в банално буржоазен стил помещения, които гледаха напред, към долината, се редяха едно след друго, разделени само с портиери: „старогерманска“ трапезария, всекидневна и работна стая с бюро, над което висяха студентски шапки и кръстосани шпаги, с плътни килими, с библиотека и диван, а после и един кабинет за пушене, който бе обзаведен в „турски“ стил. Навсякъде висяха картини — картините на придворния съветник; учтиви и готови да се възхищават, погледите на влезлите веднага пробягнаха по тях. Покойната съпруга на придворния съветник можеше да се види многократно: в маслени бои, а и на снимка върху бюрото. Тя беше една малко загадъчна, облечена в леки, въздушни дрехи блондинка, чиито ръце бяха сключени върху лявото й рамо — но не крепко, а само тъй, че крайните стави на пръстите едва се преплитаха; очите й бяха или отправени към небето, или дълбоко сведени и скрити под дългите мигли, които косо стърчаха върху клепачите; само направо и към зрителя покойната никога не гледаше. Освен това имаше главно планински пейзажи, върхове, в сняг или борова зеленина, върхове, обвити в мъгли, и върхове, чиито остри и сухи контури се очертаваха, под влиянието на Сегантини, върху тъмносиньото небе. После имаше алпийски пастирски колиби, охранени крави, застанали или полегнали върху слънчеви пасища, една оскубана кокошка, чийто извит врат висеше между разни зеленчуци от ръба на някаква маса, етюди на цветя, на планинци и други мотиви — всичко това бе нарисувано с някакво безгрижно дилетантство с дръзко наплескани бои, които най-често изглеждаха като изстискани направо от тубата върху платното и за които сигурно е трябвало дълго време, докато изсъхнат — при груби грешки това понякога бе от полза.

Разглеждайки картините, братовчедите пристъпваха като на изложба покрай стените, следвани от домакина, който от време на време назоваваше някой от етюдите, но най-често мълчаливо, с гордото притеснение на художник, заедно с гостите с наслада спираше поглед върху собствените си творби. Портретът на Клавдия Шоша висеше на стената с прозорците във всекидневната — Ханс Касторп още при влизането го бе съзрял с бърз поглед, макар че приликата бе много малка. Той нарочно избягна да се спре там, задържа придружаващите го в трапезарията, където се престори, че се възхищава от един етюд в зелено на долината на Серги, със синкави глетчери в дъното, след това се отправи по собствена инициатива най-напред към „турския“ кабинет, който с похвала върху устните също така основно разгледа, и едва тогава заразглежда входната стена на всекидневната, като навремени насърчаваше и Йоахим да изкаже одобрението си. Накрай Ханс Касторп се извърна и запита, стъписан с мярка:

— Та това е едно познато лице?

— Познахте ли я? — се заинтересува Беренс.

— Ами че да, невъзможно е да се измами човек. Това е дамата от „добрата руска маса“ с френското име.

— Вярно, госпожа Шоша. Радвам се, че открихте приликата.

— Поразителна! — излъга Ханс Касторп по-малко от лицемерие, отколкото поради съзнанието, че ако дяволът не бе имал пръст в тая работа, той не би трябвало изобщо да познае модела: точно тъй, както и Йоахим никога не би го познал сега със собствени сили — добрият, надхитреният Йоахим, който едва сега бе прогледнал, след като преди малко Ханс Касторп така го бе заблудил.

— Така-така — каза той тихо и се зае да помага в разглеждането на картината.

Братовчед му бе съумял да се обезщети за това, че не бяха излезли при другите на верандата. Портретът бе бюстов, в полупрофил, малко под естествената величина, деколтиран, с прозрачна драперия около раменете и гърдите; сложен бе в широка, черна рамка с вътрешен отстъп, украсен на края със златна летвичка. Там госпожа Шоша изглеждаше с десет години постара, както обикновено се случва при дилетантски портрети, които искат да бъдат характерни. По лицето имаше премного червено, носът бе жестоко сбъркан, цветът на косата бе несполучлив — прекалено сламен, устата бе изкривена, особеният чар на физиономията не бе видян или не бе изтъкнат — унищожен бе от огрубеното предаване на елементите му, цялата работа бе доста нескопосана, а като портрет имаше много малко сходство със своя обект. Но Ханс Касторп не придирваше толкова за приликата, достатъчна му беше връзката на това платно с личността на госпожа Шоша, портретът трябваше да представлява госпожа Шоша, тя сама бе седяла в тези помещения като модел, това му стигаше и той развълнувано повтори:

— Самата тя, като жива!

— Не казвайте това — отклони придворният съветник. — Ужасно трудна работа беше, не си въобразявам, че съм я свършил както трябва, макар че имахме двадесетина сеанса — пък и как може да се справите с такава заплетена физиономия. Човек си мисли, че лесно може да я сполучи с тия нейни северняшки ябълчни кости и очите като цъфнали резки в козунак. Че и защо пък не? Докараш ли подробностите, проваляш цялото. Истинска скрита картинка. Познавате ли я? Може би по-добре щеше да бъде да не я рисува човек по модел, а по памет. Та познавате ли я?

— Да, не, бегло, както тук се познават хората…

— Е, аз я познавам повече вътрешно, подкожно, разбирате, горе-долу съм осведомен, по известни причини, върху артериалното й кръвно налягане, върху напрежението на тъканите й, върху движението на лимфата й. Повърхностното представя по-големи трудности. Виждали ли сте я как ходи? Каквато е походката, такова е и лицето й. Покрит въглен. Вземете например очите й — не говоря за цвета, който също си има своите коварни изненади, става дума за разположението, за формата. Зирката между клепачите, казвате, е тясна, скосена. Но това само така ви се струва. Мами ви епикантусът, тоест една разновидност, която се среща при някои раси и се състои в това, че при тези хора един излишък от кожа тръгва от основата на носа, минава през горната гънка на клепача и стига до вътрешния ъгъл на окото. Изтеглете кожата към основата на носа и ще получите едно око съвсем като нашите. Пикантна мистификация, значи, между впрочем не много завидна, защото, точно погледнато, епикантусът води началото си от някакво атавистично израждане.

— Тъй, значи, била работата — каза Ханс Касторп. — Не знаех това, но отдавна ме интересува какво представляват очите от този вид.

— Измама и заблуда — натърти придворният съветник. — Нарисувате ли ги просто изкосени и тесни, загубен сте. Трябва да постигнете изкосеността и стеснението, както ги е постигнала природата, да градите илюзия върху илюзията, така да се каже, а за това естествено е необходимо да сте запознат с епикантуса. Знанието изобщо не може да вреди. Погледнете кожата, кожата на тялото тук. Нагледна ли е, или не е толкова нагледна според вашето мнение?

— Извънредно — каза Ханс Касторп, — извънредно нагледно е нарисувана тая кожа. Мисля, че никога не съм срещал толкова добре нарисувана. Струва ти се, че виждаш порите.

И той леко прокара тясната страна на ръката си по деколтето на портрета, което, твърде бяло, контрастираше с прекалената руменина на лицето — като част от тялото, която обикновено не е изложена на светлина, и така, нарочно или неволно, настоятелно се създаваше представа за разголеност: един във всеки случай доста просташки ефект.

Въпреки това похвалата на Ханс Касторп бе оправдана. Проблясващата матова белота на този деликатен, но не слаб бюст, който се губеше в драперията на синкавото було, бе много естествена; очевидно кожата бе нарисувана с чувство, но независимо от известната сладникавост, която се излъчваше от нея, художникът бе съумял да й придаде един вид научна реалност и неподправена жизненост. Той се бе възползвал от грубата тъкан на платното, за да възпроизведе под маслената боя естествените грапавини на кожната повърхност — особено в областта на едва изпъкващите ключици. Не бе забравена една луничка там, дето гръдта почваше да се разделя, а между възвишенията човек като че ли виждаше бледосинкави жилки. Сякаш по тази голота преминаваше лека тръпка на чувствителност под погледа на зрителя или по-смело казано: човек можеше да си представи, че долавя дишането, невидимия жизнен полъх на плътта така, че ако прилепеше устни върху нея, не би усетил миризма на боя и лак, а дъх на човешко тяло. С всичко това ние тук предаваме впечатленията на Ханс Касторп; но колкото и да бе той склонен да възприема такива впечатления, все пак трябва с право да установим, че деколтето на госпожа Шоша бе далече най-забележителното художествено произведение в тази стая.

С ръце в джобовете на панталона придворният съветник Беренс се поклащаше върху токовете и пръстите си, докато заедно с посетителите разглеждаше своята работа.

— Радвам се, драги колега — каза той, — радвам се, че това ви е ясно. Добре е и не може никак да навреди, ако човек е позапознат и с това, което е под епидермиса, ако рисува и невидимото — с други думи: ако има към природата не само чисто лирично отношение, така да се каже, ако например има втора специалност като лекар, физиолог, анатом, и познава кое-що от вътрешностите на човека — това може да бъде от полза, каквото искате казвайте, но тези познания положително създават предимства. В тая кожица тук има наука, можете под микроскоп да изследвате дали е органически вярна. Тук виждате не само подепидермисния и роговия слой на кожата — под него съм имал пред вид дермата с нейните потни и мастни жлези, кръвоносните съдове и порите — а още по-отдолу подкожната мастна тъкан, която със своите многобройни мастни клетки образува, знаете, тапицировката на пленителните женски форми. Онова, което човек знае и си представя, също играе своята роля. То ръководи ръката ви и оказва своето въздействие, уж го няма на платното, а някак си пак е отразено и това създава нагледност.

Ханс Касторп се запали от възторг при този разговор, челото му бе се зачервило, очите му горяха, той не знаеше какво по-напред да отговори, защото имаше много неща за казване. Първо, възнамеряваше, да премести портрета от засенчената стена на друго по-благоприятно място, второ, искаше непременно да продължи разговора за естеството на кожата, който много го интересуваше, просто искаше да се опита да изрази една собствена по-обща и философска мисъл, която също много му тежеше. Докато вече бе хванал картината, за да я откачи, той припряно заговори:

— Точно така, точно така! Много добре, това е важно. Искам да кажа… Тоест господин придворният съветник каза: „Не само в лирично отношение.“ Добре би било, ако освен лиричното — тъй, струва ми се, казахте вие, — освен артистичното отношение има и друго, ако, накратко казано, разглеждаме нещата под друг ъгъл на зрение, например от медицинска гледна точка. Това е абсолютно правилно, прощавайте господин придворен съветник, искам да кажа, че то е толкова абсолютно правилно, защото тук всъщност не се касае до коренно различни условия и гледни точки, а точно погледнато, само до едни и същи — само до разновидности, искам да кажа: до нюанси, искам, значи, да кажа: до вариации на един и същ, на един общ интерес; работата на художника е само част от него и една от неговите изяви, ако смея така да се изразя. Да, прощавайте, ще взема да откача портрета, той тук няма никакво осветление, ще го занеса до канапето отсреща, ще видите дали няма съвсем другояче… Исках да кажа: с какво се занимава медицинската наука? Аз естествено нищо не разбирам от тая наука, но нали тя се занимава с човека. А правото, законодателството и правораздаването? Също с човека. А езикознанието, с което най-често е свързано упражняването на педагогическата професия? А богословието, грижите за душата, пастирството? Всички се занимават с човека, това са само нюанси на един и същ важен и… първостепенен интерес, интереса към човека, това са, с една дума, хуманитарните професии; ако иска човек да ги изучи, трябва като основа и преди всичко да се запознае с древните езици, за формално образование, както казват. Вие може би се учудвате, дето говоря така, та аз съм само един реалист, един техник. Но неотдавна си мислех, като лежах: не е ли отлично, не е ли отлично устроено това, че във всяка хуманитарна професия е прието да се гради върху формалното, знаете, идеята за красивата форма — така се влага нещо благородно и богато в професията, а освен това и малко чувство, малко… учтивост — така интересът добива почти характер на някакво галантно ухажване… Тоест аз вероятно се изразявам неправилно, но човек вижда как духовното и красивото, с други думи: науката и изкуството, се смесват и всъщност винаги са били едно; заниманията с изкуството безусловно принадлежат и към науката, те представляват до известна степен един пети факултет, изкуството не е още нищо друго освен една хуманитарна професия, един нюанс на хуманитарния интерес, доколкото неговата главна тема или грижа е пак човекът, това сигурно ще признаете. Аз съм рисувал само кораби и вода, когато на младини съм се опитвал в това поле, но в моите очи най-привлекателното в изобразителните изкуства е и остава портретът, защото има за предмет непосредствено човека, затова и веднага попитах дали господин придворният съветник работи в тая област… Не би ли висял тук при значително по-благоприятно осветление?

Двамата — и Беренс, и Йоахим — го гледаха да видят дали не се срамува от своите импровизирани бръщолевици. Но Ханс Касторп бе премного запален, за да изпадне в смущение. Той държеше картината до стената над канапето и настоя да му отговорят дали тук няма значително по-добро осветление. В същото време прислужницата донесе на една табла гореща вода, спиртник и чашки за кафе. Придворният съветник ги покани в кабинета и каза:

— Тогава не би трябвало всъщност да се интересувате толкова много от живопис, а по-скоро от скулптура… Да, тук тя би имала естествено повече светлина. Щом смятате, че може да я понесе… От пластика, искам да ви кажа, защото тя най-неподправено и най-изключително се занимава с човека изобщо. Само че да не ни изври водата.

— Много вярно, пластиката — каза Ханс Касторп, докато минаваха в другата стая, и забрави да закачи отново картината или да я остави някъде: той я взе със себе си, носейки я ниско, до крака си. — Вярно, при една гръцка Венера или при някой атлет хуманитарното без съмнение проличава най-ясно; всъщност пластиката е истинското, неподправеното хуманитарно изкуство, ако се поразмисли човек.

— Е, що се отнася до малката Шоша — забеляза придворният съветник, — тя във всеки случай може по-скоро да бъде обект за живопис; и Фидий, и другият с еврейското окончание на името биха си набърчили носа пред този вид физиономия… Ама какво правите, къде сте понесли тази цапотия?

— Недейте, ще я подпра засега на стола си, за момента мястото й съвсем не е лошо. Но гръцките ваятели не са се грижили много за главата, важното за тях е било тялото, тъкмо това може би е било хуманитарното… Та женската скулптура, значи, е мас?

— Мас! — отсече придворният съветник, който бе отворил един шкаф в стената и бе извадил приборите: една цилиндрична турска мелница, джезве с дълга дръжка, двойна кутия за захар и смляно кафе, всичко от месинг. — Палмитин, стеарин, олеин — добави той и насипа от една тенекиена кутия кафеени зърна в мелницата, чиято дръжка почна да върти. — Както виждат господата, аз всичко сам си приготовлявам, още от самото начало, тъй кафето става най-вкусно… А вие какво си мислехте? Че не е мас, а амброзия, а?

— Не, това вече сам знаех. Странно е само да го чуе човек по този начин — каза Ханс Касторп.

Те насядаха в ъгъла между вратата и прозореца около бамбукова табуретка с орнаментирана по ориенталски месингова тепсия, където приборите бяха сместени между разни принадлежности за пушене: Йоахим до Беренс върху отрупаната с копринени възглавници отоманка, Ханс Касторп в едно кожено кресло върху ролки, до което бе подпрял портрета на госпожа Шоша. Кабинетът бе застлан с разноцветен килим. Придворният съветник сложи кафе и захар в джезвето, доля вода и подържа кафявото питие над спиртния пламък, докато възвря. То се разпени в чашките с луковичен орнамент и при сръбването се оказа колкото силно, толкова и сладко.

— Впрочем и вашата — каза Беренс, — и вашата пластика, доколкото можем да си послужим с този израз, естествено е мас, макар и не в същата степен, както при жените. При нас обикновено тлъстините възлизат на една двадесета част от теглото, а при жените на една шестнадесета. Без подкожната тъкан всички щяхме да бъдем само някакви гъби. С годините те изчезват и тогава се получава известно неестетично сбръчкваме. Най-обилни са тлъстините по гърдите, корема и бедрата, с една дума, навсякъде, дето има нещо за сърцето и ръката. И ходилата са тлъсти и скокотливи.

Ханс Касторп превърташе в ръцете си цилиндричната мелница за кафе. Тя беше, както и цялата гарнитура, сигурно по-скоро от индийски или персийски, отколкото от турски произход: това сочеше стилът на излъсканите гравировки в месинга, които се открояваха върху матовата основа. Ханс Касторп заразглежда орнаментиката, без да може отначало да схване какво представлява. Когато разбра, той ненадейно се изчерви.

— Да, да, този прибор е за самотни мъже — каза Беренс. — Знаете, затова го държа заключен. Би могъл да избоде очите на моята примадона. На вас сигурно нищо няма да ви стане. На времето ми го подари една пациентка, египетска принцеса, която ни направи честта да изкара една година при нас. Виждате, шарката всеки път се повтаря. Забавно, нали?

— Да, забележително нещо — отвърна Ханс Касторп. — Е, аз естествено нямам нищо против. Човек може дори да се отнесе сериозно и тържествено към него, ако иска — макар че тогава в края на краищата не му е мястото върху една гарнитура за кафе. В древността са го изобразявали понякога и върху ковчезите. За тях нецензурното и свещеното са били до известна степен едно и също.

— Е, що се отнася до принцесата — каза Беренс, — тя, смятам, бе повече за първото. Между другото имам от нея още и едни много хубави цигари, извънредно фино качество, изваждам ги само при първокласни случаи.

И той извади от шкафа една кутия с ярки пъстри цветове и я поднесе на гостите си. Йоахим отказа, като сбра токовете си. Ханс Касторп се пресегна и запали необикновено голямата и широка, украсена със златно отпечатан сфинкс цигара, която действително бе чудесна.

— Разкажете ни още нещо за кожата, господин придворен съветник — помоли той, — нали ще бъдете така любезен? — Той отново бе взел портрета на госпожа Шоша, поставил го бе върху коляното си и облегнат назад в креслото, го разглеждаше с цигара в уста. — Не специално за подкожната мастна тъкан, вече знаем какво представлява тя. Но изобщо за човешката кожа, която толкова добре умеете да рисувате.

— За кожата ли? Интересувате ли се от физиология?

— Много! Да, винаги в най-висша степен съм се интересувал. Винаги извънредно много ме е интересувало човешкото тяло. По някой път съм се запитвал дали не е трябвало да стана лекар, смятам, че до известна степен то не би ми прилягало зле. Защото, който се интересува от тялото, се интересува и от болестта — дори и от нея, не е ли така? Впрочем това нищо не значи, аз можех и друго да захвана. Можех например да стана и свещеник.

— Хайде де.

— Да, навремени съм си мислел, че така бих бил най-вече в стихията си.

— А защо станахте инженер?

— Случайно. Това, повече или по-малко, се дължеше на външни причини.

— Та за кожата ли? Какво да ви разправя за вашата сетивна обложка? Това е вашият външен мозък, разбирате ли, онтогенетично от съвсем същия произход като апарата за така наречените висши сетивни органи тук горе във вашия череп: централната нервна система, трябва да знаете, е само една лека модификация на външния слой на кожата, а при низшите животни изобщо още няма разлика между централна и периферна нервна система, те получават обонятелни и вкусови усещания посредством кожата, трябва да си представите, че те имат само кожна сетивност — трябва да е доста приятно да сте в тяхното положение. В замяна на това при така високо диференцирани същества като вас и мене честолюбието на кожата се ограничава с гъдела, тя вече е само защитен и предупреждаващ орган, който дяволски зорко бди за всичко, което иска да се приближи до тялото — тя дори поставя на пост опипващи апарати: косата и космите по тялото, които се състоят от вроговени епидермисни клетки и предупреждават още преди нещо да е досегнало самата кожа. Между нас казано, възможно е дори защитната и противодействащата задача на кожата да не се разпростира само върху физиката… Знаете ли как се изчервявате и как побледнявате?

— Смътно.

— Да, и ние, да си признаем, не сме съвсем наясно по този въпрос, особено що се отнася до изчервяването от срам. Процесът не е съвсем изяснен, защото досега не са успели да открият в стените на съдовете разширяващи мускули, които да се раздвижват от вазомоторните нерви. Как набъбва гребенът на петела или на какво се дължат другите привеждани примери за наперване — това е, така да се каже, мистериозно, особено защото се касае до психически въздействия. Допускаме, че съществуват връзки между кората на главния мозък и вазомоторния център в продълговатия мозък. И при известни дразнения, значи — например много ви е срам, — тази връзка и водещите към лицето съдови нерви влизат в действие и тогава кръвоносните съдове там се изпълват и главата става като на пуяк, подпухвате от прилив на кръв и не можете дори да гледате. В замяна на това, при други случаи — бог знае какво ви предстои, може би нещо крайно опасно и красиво — кръвоносните съдове на кожата се свиват и кожата пребледнява, става студена и се сгърчва; тогава от силната емоция заприличвате на труп, впадините на очите ви добиват оловен цвят, а носът ви побелява и се изостря, докато симпатикусът кара сърцето ви здравата да барабани.

— Тъй, значи, става това — каза Ханс Касторп.

— Горе-долу тъй. Знаете, това са реакции. Но тъй като всички реакции и рефлекси по начало имат някаква цел, физиолозите почти предполагат, че и тези явления, придружаващи психическите афекти, са всъщност целесъобразни защитни средства, отбранителни рефлекси на тялото като настръхването на кожата. Знаете ли как получавате гъша кожа?

— Не съвсем.

— Това е един спектакъл на мастните жлези в кожата, които отделят кожната мазнина, един богат на белтъци мазен секрет, знаете, не особено апетитен, но той дава еластичност на кожата, за да не се нагърчи и напука от изсушаване, за да бъде приятна на пипане — не можете да си представите каква би била на пипане човешката кожа без холестериновата смазка. Мастните жлези в кожата притежават малки органични мускули, които могат да изправят жлезите и когато сторят това, вие изпадате в състояние на момчето, върху което принцесата изсипала ведрото с гуляшите, кожата ви става като стъргало; ако ли пък дразненето е по-силно, космите ви настръхват — и косата на главата, и козината по тялото, ставате като бодливо свинче, което се отбранява, и можете да кажете, че са ви полазили студени тръпки.

— О, аз — каза Ханс Касторп, — аз много пъти вече съм усещал това. Даже доста лесно настръхвам при най-различни случаи. Учудва ме само, че това става при толкова различни случаи. Когато някой стърже с калем по стъкло, получавам гъша кожа, а при особено хубава музика — също; когато ме причастяваха за първи път, многократно ме полазваха тръпки, сякаш суграшица се сипеше върху мен и постоянно нещо ме боцкаше под кожата. Наистина странно — какво ли не може да раздвижи тези мускулчета.

— Да — каза Беренс, — дразнението си е дразнение. Тялото пет пари не дава за съдържанието на самото дразнение. Все едно дали е било по причина на гуляшите или по причина на причастието — мастните жлези си се възправят.

— Господин придворен съветник — каза Ханс Касторп и заразглежда портрета върху коленете си, — исках още нещо да кажа. Преди малко споменахте за вътрешни процеси, за лимфообращение и прочие… Как стои този въпрос? Бих искал да чуя нещо повече, например за лимфообращението, вие сте толкова любезен, а много ме интересува.

— Вярвам, вярвам — отвърна Беренс. — Лимфата е най-финото, най-интимното и най-деликатното нещо в човешкия организъм — сигурно имате някакво подобно предположение, щом като питате така. Говорят винаги за кръвта и нейните мистерии и я наричат особен еликсир. Но лимфата е еликсирът на еликсирите, есенцията, знаете, кръвното мляко, една наистина прелестна течност — впрочем тя след обилна на мазнини храна действително прилича на мляко.

И — добре разположен, словоохотлив — той почна да разправя как кръвта, тази червена като театрална мантия течност, която била изготвена от дишането и храносмилането, която била натоварена с отпадъците и съдържа мазнини, белтъчини, желязо, захар и соли, бивала изтласквана при температура тридесет и осем градуса от сърцето през кръвоносните съдове и поддържала навсякъде обмяната на веществата, животинската топлина, с една дума, миличкия живот: тази кръв обаче не стигала непосредствено до клетките, а налягането, под което се намирала тя, процеждало през стените на съдовете един неин екстракт и млечен сок и го изтласквало в тъканите, за да проникне навсякъде, за да изпълни като тъканова течност всяка цепнатинка и да разтяга й опъва еластичната клетъчна тъкан. Това било тъкановото напрежение, тургурът, а тургурът от своя страна имал грижата да върне в лимфатичните съдове лимфата, след като същата достатъчно е промила клетките и е обменила достатъчно вещества с тях; по тези vasa lymphatica лимфата се влива отново в кръвта — дневно по един и половина литър. Той описа провеждащата и всмукваща система на лимфните съдове, разказа за гръдния лимфен проток, който събира лимфата на краката, корема, гърдите, на едната ръка и на едната страна на главата, за деликатни филтрови органи, които се намират на много места по лимфните съдове и които се наричат лимфни възли — по шията, под мишницата, в лакътните стави, в подколянната ямка и на други интимни и деликатни места по тялото.

— Тук могат да се появят отоци — обясни Беренс — и оттук именно бяхме излезли: задебелявания на лимфните възли, да речем, в подколенните ямки и лакътните стави — отоци, подобни на тия при воднянка, тук-таме, — и това винаги си има причината, макар и тя не винаги да е някоя особено красива. В такъв случай понякога императивно се налага съмнение за туберкулозно възпаление на лимфните съдове.

Ханс Касторп мълчеше.

— Да — каза той тихо след една пауза, — така си е, като нищо можеше да излезе един лекар от мене. Гръдният лимфен проток… Лимфата на краката… Много ме интересува… А какво представлява тялото? — бурно избухна той изведнъж. — Какво представлява плътта? Какво представлява тялото на човека? От какво се състои то? Кажете ни това днес, господин придворен съветник! Кажете ни го веднъж за винаги и точно, за да го знаем!

— От вода — отговори Беренс. — Значи, интересувате се и от органична химия? Човешкото тяло се състои в най-голямата си част от вода, от нищо по-добро и от нищо по-лошо, но няма защо да се горещите. Сухото вещество възлиза само на двадесет и пет процента и от тях двадесет процента са обикновен яйчен белтък, протеини, ако искате да се изразим малко по-благородно; към тях се прибавят само още малко мазнини и малко сол, това е горе-долу всичко.

— А яйчният белтък? Какво представлява той?

— Разни елементарни вещества. Въглерод, водород, азот, кислород, сяра. Понякога и фосфор. Но вие проявявате наистина една обширна любознателност. Някои белтъци са свързани още с въглехидрати, тоест с глюкоза и скорбяла. С възрастта плътта става жилава, това е защото в съединителната тъкан се увеличава колагенът, знаете, туткалът, който е най-важната съставка на костите и хрущялите. Какво да ви разправя още? Да, в мускулната плазма имаме един белтък, миозиногена, който при смъртта се съсирва в мускулен фибрин и причинява мъртвешкото вцепенение.

— Така-така, мъртвешкото вцепенение — каза весело Ханс Касторп. — Много добре, много добре. И после идва най-главното изследване, анатомията на гроба.

— Е да, естествено. Между другото много хубаво го казахте. Тогава работата става дълга и широка. Човек, така да се каже, се разпада чрез изтичане. Спомнете си само за големия процент вода! А другите съставки, нали без живот са малотрайни, се разпадат в по-прости, в неорганични съединения благодарение на тлението.

— Тлението, гниенето — каза Ханс Касторп, — нали това е горене, окисляване, доколкото зная.

— Поразително правилно. Оксидация.

— А животът?

— И той. И той, млади момко. И той е оксидация. Животът също е само изгаряне на кислорода в клетъчния белтък, оттам иде хубавата животинска топлина, която у някои е премного повишена. Да-да, животът е умиране, няма какво да го украсяваме толкова — une destruction organique[9], както го бе определил на времето един французин със своето вродено лекомислие. На такова и мирише той, животът. Ако той ни се струва друг, преценката ни е повлияна.

— А когато човек се интересува от живота — каза Ханс Касторп, — той се интересува всъщност от смъртта. Не е ли така?

— Е, все пак остава някаква разлика. Животът е това, което при обмяната на материята запазва формата си.

— За какво му е да запазва формата си — каза Ханс Касторп.

— За какво ли? Я слушайте, това, дето го казвате, съвсем не звучи хуманитарно.

— Формата е превземка.

— Днес решително сте много предприемчив. Направо безпътен. Но аз сега излизам от строя — каза придворният съветник. — Хваща ме меланхолия — добави той и постави огромната си ръка върху очите. — Виждате ли, така ме прихваща. Пих с вас кафе, услади ми се и изведнъж ме прихваща меланхолия. Господата ще трябва да ме извинят. Особено съм поласкан и голямо удоволствие ми доставихте, но…

Братовчедите бяха скочили на крака. Те се заупрекваха, че толкова дълго са безпокоили господин придворния съветник… Той възрази и взе да ги успокоява. Ханс Касторп побърза да занесе портрета на госпожа Шоша в съседната стая и да го закачи на мястото му. Те вече не минаха през градината за квартирата си. Беренс ги изведе до съединителната стъклена врата към санаториума. Тилът му сякаш се издаваше повече от обикновено поради настроението, което неочаквано бе го обзело; сълзящите му очи премигваха, а мустачките му, изкривени поради придръпнатия ъгъл на устните, бяха придобили някакъв жалък вид.

Докато минаваха по коридори и стълбища, Ханс Касторп каза:

— Признай, че идеята ми беше добра.

— Така или иначе, едно разнообразие — отвърна Йоахим. — Пък и, трябва да кажа, добре се изпонаговорихте по този случай. Някои работи дори ми се сториха съвсем с краката нагоре. Но крайно време е да полегнем за режима поне за двадесетина минути, до чая. Може би смяташ за превземка, дето държа на това — нали си станал напоследък малко безпътен, но в края на краищата за теб то не е така наложително.

[7] Десертни пури (исп.). ↑

[8] И аз съм художник (итал.). ↑

[9] Органично разрушение (фр.). ↑

Проучвания

Тъй дойде, каквото трябваше да дойде и за което Ханс Касторп доскоро дори насън не беше помислял зимата настъпи, тукашната зима, която Йоахим вече познаваше, защото предишната беше още по средата, когато бе пристигнал тук, но Ханс Касторп се боеше малко от нея, макар и да бе отлично екипиран. Братовчед му се опита да го успокои.

— Не трябва да си я представляваш толкова сурова — каза той, — тя не е чак арктическа. Поради сухия въздух и безветрието човек малко усеща студа. Ако се опаковаш добре, можеш да останеш до късно през нощта на балкона, без да измръзнеш. Това се дължи на температурната инверсия над границата на мъглите, на по-високите места е по-топло, това по-преди не е било много известно. По-студено е по-скоро, когато вали дъжд. Но нали си имаш чувала, а и отопляват по малко, когато няма как иначе.

Между впрочем не можеше да става дума за изненади и насилие — зимата настъпи постепенно, отначало не се различаваше много от някои дни, които и посред лято се бяха случвали. Няколко дена наред бе духал южен вятър, слънцето бе угнетяващо, долината изглеждаше скъсена и стеснена, алпийските кулиси в дъното се бяха приближили и ясно се очертаваха. После се скълбиха облаци, настъпиха от Пиц Михел и Тинценхорн към североизток и над долината притъмня. Заваля силен дъжд. После дъждът стана нечист, сиво-бял — сняг се бе смесил с него, а накрая заваля само сняг, виелици тръгнаха по долината и тъй като това трая доста дълго, и температурата междувременно спадна значително; снегът не можа да се разтопи съвсем, той бе мокър, но не си отиде, долината остана под тънка, влажна, посъдрана бяла покривка, върху която тъмно се открояваха настръхналите иглолистни гори по склоновете; в трапезарията радиаторите едва-едва се стоплиха. Това бе в началото на ноември, около голямата задушница, и не бе нещо ново. И през август бе имало такива дни и хората отдавна бяха отвикнали да смятат снега за привилегия на зимата. Винаги и при всякакво време, макар и само отдалече, снегът бе пред очите им, защото постоянно проблясваха остатъци и следи от него в цепнатините и урвите на скалистата верига Ретикон, която сякаш препречваше входа към долината, а най-далечните планински исполини от юг се извисяваха винаги покрити със сняг. Но и снеговалежът, и застудяването продължиха. Небето виснеше бледосиво и схлупено над долината, от него се заотделяха снежни парцали, които безшумно и неспирно се сипеха с прекалено и лесно обезпокояващо изобилие и от час на час ставаше по-студено. Настъпи едно утро, когато Ханс Касторп отбеляза в стаята си седем градуса, а на другия ден — само пет. Това беше студ, макар и в умерени граници, но студ. Отначало само нощя, после и денем, мразът държеше от сутрин до вечер, при което продължи да вали сняг с малки прекъсвания на четвъртия, на петия и на седмия ден. Натрупа дебел сняг, създаде сума трудности. По пътя до скамейката при водния улей и по шосето към долината бяха прокарали пътеки; но те бяха тесни, нямаше място за разминаване, при среща единият трябваше да отстъпи и потъваше до колене в отхвърления сняг. Каменен валяк, теглен от кон, който един човек водеше за юздата, се търкаляше по цял ден из улиците на курорта долу, а един снегорин върху шейна, жълта и прилична на старофранконско пощенско купе, отхвърляше встрани снежните маси, циркулирайки между курортния квартал и северната част на селището, която наричаха селото. Светът, тесният, висок и изолиран свят на ония тук горе, се представи тапициран, облечен в дебел кожух — нямаше кол или стълб, който да не бе навлякъл бяла качулка; стъпалата към портала на „Бергхоф“ изчезнаха, образували бяха някаква полегата плоскост; тежки и причудливо оформени възглавници бяха стоварени навсякъде върху клоните на смърчовете, тук-таме масата се свличаше, разсипваше се на прах и се разнасяше между стволовете като облак и бяла мъгла. Околните планини бяха заснежени: в по-ниските области покривката бе неравна, по-нагоре обаче, над границата на горите, върховете се белееха в позаоблени форми. Бе тъмно, слънцето прозираше със своя бледен зрак като през було. Но снегът излъчваше едно непряко и меко сияние, една млечна светлина, която правеше света и хората по-хубави, макар че носовете им се червенееха под белите или цветни вълнени шапки.

Настъпването на зимата, най-важният сезон за тези места, господстваше в разговорите на седемте маси на трапезарията. Казваха, че много туристи и спортисти били пристигнали и напълнили хотелите на селото и курорта. Преценяваха падналия сняг на шестдесет сантиметра — идеален от скиорска гледна точка. Усърдно работели на пистата за бобслей, която слизаше по северозападния склон — от Шатцалп към долината; още през идните дни можели да я открият, стига само топлият вятър да не им обърка сметките. Радваха се на здравите, на гостите долу, на живота им, който отново щял да се развихри, на спортните тържества и състезания, които въпреки забраната смятаха да посещават, като се измъкват и бягат от режимното лежане. Ханс Касторп чу за нещо ново — някакво изобретение от северните страни, наречено скиоринг — състезание, при което участниците са на ски и ги теглят коне. За там също смятаха да клинчат… Ставаше дума и за Коледа.

За Коледа! Не, за нея Ханс Касторп още не беше помислял. Лесно му бе да каже и да напише, че въз основа на лекарските констатации ще трябва да прекара зимата с Йоахим тук. Но в това се включваше, както сега излезе, и прекарването на Коледата тук: нещо, което без съмнение смути малко духа му, защото — и не само затова, — защото никога не бе прекарвал тия дни другаде освен у дома си, в лоното на семейството. Е, за бога, трябваше да се примири с това. Той не бе вече дете, Йоахим, изглежда, също не се тревожеше, а беше се примирил без хленчове, та и къде ли не и при какви ли не обстоятелства са посрещали хората Коледа!

Ето защо струваше му се малко прибързано да говори за Коледа, преди да остане месец до нея; имаше цели шест седмици дотогава. В трапезарията обаче прескачаха и поглъщаха тия седмици — една система, с която Ханс Касторп се бе запознал на свой ред, макар и да не бе свикнал да я прилага в толкова дързък стил като по-отдавна дошлите негови другари по съдба. Такива етапи в годишния цикъл като Коледата им се струваха много пригодни като опорни точки и гимнастически уреди, които помагаха бързо да се прескочат с волтижировка празните промеждутъци на времето. Той не би се учудил, ако те сметнеха Коледата за вече отминала и почнеха да говорят за Нова година и карнавала. Но хората от трапезарията на „Бергхоф“ в никой случай не бяха чак толкова лекомислени и вятърничави. Преди Коледата те се спряха за малко — тя им създаваше грижи и главоболия. Съвещаваха се относно колективния подарък, който по създадения в санаториума обичай трябваше да се връчи на Бъдни вечер на шефа, придворния съветник Беренс; бяха почнали да събират и пари. Миналата година му подарили пътнически куфар, според както разправяха тия, които вече повече от година бяха прекарали тук. Този път говореха за нова операционна маса, за молберт, за шуба, за стол-люлка, за някаква слушалка от слонова кост, „и то с инкрустации“, а Сетембрини, като го запитаха, препоръча за подарък енциклопедията „Социология на страданията“, чието излизане било предстоящо, но го подкрепи само един книжар, който отскоро седеше на масата на госпожица Клефелд. Споразумение още не бе постигнато. Трудности срещна и разбирателството с руските пациенти. Дарителите се разцепиха. Московците заявиха, че смятат да направят отделен подарък на Беренс. Дни наред госпожа Щьор проявяваше най-голямо безпокойство за една парична сума — десет франка, която при събирането лекомислено бе заела на госпожа Илтис и която същата бе „забравила“ да й върне. „Забравила“ — интонацията, с която госпожа Щьор обогатяваше тази дума, беше многократно степенувана и преследваше единствената цел да оповести едно дълбоко неверие в някаква разсеяност — разсеяност, която устояла на всички намеци и деликатни напомняния, съвсем не малко на брой, както уверяваше госпожа Щьор. На няколко пъти госпожа Щьор се отказваше от заетите пари и заявяваше, че ги подарявала на госпожа Илтис. „Плащам, значи, за себе си и за нея — казваше тя. — Е добре, не е мой срамът!“ Накрай обаче тя откри изход, съобщи го на своите сътрапезници и до един ги развесели: поискала от „администрацията“ да й броят десетте франка и да ги турят на сметката на госпожа Илтис — по този начин нехайната длъжница бе надхитрена и поне този въпрос бе уреден.

Снегът бе спрял да вали. Небето на места се отвори; сивосинкавите облаци се разделиха и помежду им надникна слънцето, от което пейзажът се оцвети в синкаво. После времето се разведри напълно. Цареше ясен мраз — чист, ненарушим зимен разкош по средата на ноември, а панорамата зад сводовете на лоджията бе великолепна: напудрени гори, омекотени пропасти и една бяла, слънчева долина под сияещо в синьо небе. Особено вечер, когато се появеше почти закръглената луна, светът ставаше чуден, омагьосан. Нашир и надлъж искряха кристали, блестяха диаманти. Извисяваха се горите — много бели и много черни. По-отдалечените от луната краища на небето се простираха тъмни, извезани със звезди. Изострени, точни и наситени, сенките, хвърляни от къщи, дървета и телеграфни стълбове върху блестящата повърхност, изглеждаха по-истински и по-значителни от самите предмети. Няколко часа след залез-слънце температурата спадаше на седем-осем градуса под нулата. Светът изглеждаше омагьосан, ледено избистрен, неговата естествена нечистота бе покрита и един фантастичен, вълшебен смъртен сън го бе вцепенил.

Ханс Касторп оставаше до късно през нощта на лоджията над омагьосаната от зимата долина, много по-дълго от Йоахим, който се прибираше към десет часа или съвсем малко по-късно. Неговият превъзходен лежащ стол с дюшека от три части и тапицираната ролка за главата бе примъкнат до дървения парапет, покрит с дълга снежна възглавница; върху близката бяла масичка гореше електрическа лампа, а до купчина книги стоеше чаша пълномаслено мляко, вечерното мляко, което още в девет часа донасяха направо в стаята на всички пациенти в „Бергхоф“ и в което Ханс Касторп наливаше по малко коняк, за да му стане по-вкусно. Той вече бе насъбрал всички възможни защитни средства против студа — цяла система. До над гърдите се пъхаше в кожения чувал с копчета, който своевременно бе купил от един специализиран магазин в курорта, а около него омотаваше по ритуала двете одеяла от камилска вълна. Освен това навличаше върху зимния си костюм полушубка, на главата слагаше вълнено таке, на краката кечени топлинки и на ръцете ръкавици с дебела подплата, които естествено не можеха да предотвратят измръзването на пръстите.

Това, което го караше да остава толкова дълго навън (след като лошата руска двойка отдавна бе напуснала съседната лоджия), беше сигурно и очарованието на зимната нощ, още повече, че до единайсет часа към него се прибавяше и долитащата откъм долината по-близка и по-далечна музика — на първо място обаче бяха неговата инертност и оживеност, и то и двете едновременно: инертността и физическата му умора, която бе враждебна на всяко движение, и оживеност на духа му, който неуморно се занимаваше с някакви предприети от младия човек нови увлекателни проучвания. Зимата го измъчваше, мразът напрягаше и изтощаваше организма му. Той ядеше много, ползваше се от пребогатото меню в „Бергхоф“, при което след ростбиф с гарнитура поднасяха печена гъска — хранеше се с оня свръхнормален апетит, който тук, както се разбра, през зимата бе нещо по-обичайно дори и отколкото през лятото. Същевременно го бе налегнала сънливост, така че и през деня, и през светлите лунни нощи често заспиваше над книгите, в които се ровеше и за които ще разкажем; след няколко минути на унес той продължаваше изследванията си. Оживените разговори — а той тук повече, отколкото на времето в долината, клонеше към бързо, откровено и дори опасно говорене, — оживените разговори с Йоахим по време на задължителните разходки по снега много го изтощаваха; обземаше го шемет и трепет, някакво чувство на несвяст и опиянение, а главата му пламваше. Неговата крива се бе покачила от настъпването на зимата и придворният съветник Беренс бе споменал нещо за инжекции, които прилагаше при упорита температура и които бяха предписани на една трета от пациентите, включително и на Йоахим. Ханс Касторп обаче мислеше, че повишената му температура положително е във връзка с умствената възбуда и напрежението, които от своя страна също го задържаха на лежащия стол през тия искрящи мразовити нощи.

По терасите за лежане и отделните балкони на международния санаториум „Бергхоф“ се четеше не малко — особено от страна на начинаещите и кратко срочните; тия, които бяха прекарали тук повече месеци или дори години, отдавна се бяха научили и без развлечение или умствени занимания да се справят с времето, да го унищожават; само некадърниците, казваха те, се вкопчват в книгите. На всеки случай достатъчно било човек да има някоя книга върху коленете си или върху масичката, за да се чувства осигурен. На разположение бе библиотеката на санаториума — многоезична, пълна е илюстровани книги и списания, каквито се срещат в зъболекарските чакални, само че много повече. Пациентите си разменяха романи от читалището в курорта. От време на време се появяваше по някоя книга или списание, за които едва ли не се биеха, към които дори и нечетящите вече протягаха ръка с присторена флегматичност. По времето, за което разказваме, една книга с лош печат минаваше от ръка на ръка, която бе озаглавена „Изкуството да се прелъстява“ и бе пусната в обращение от господин Албин. Тя бе преведена много дословно от френски, в превода бе запазен дори и синтаксисът на този език, поради което стилът бе добил маниерност и пикантна елегантност, и излагаше някаква философия на плътска любов и сладострастие в духа на едно светско, жизнерадостно езичество. Госпожа Щьор скоро я прочете и я намери „пленителна“. Госпожа Магнус, същата, която губеше белтъчини, безрезервно се съгласи с нея. Съпругът й, пивоварят, призна, че лично той имал доста полза от прочитането, но съжаляваше, че и госпожа Магнус се е запознала с книгата, тъй като подобни съчинения „разглезвали“ жените и ги учели на неумереност. Това изявление не малко засили ламтежа за тая книга. Между две пристигнали през октомври дами от долната тераса за лежане, госпожа Редиш, съпруга на полски индустриалец, и някоя си Хесенфелд, вдовица от Берлин, се стигна следобед до една много неприятна и всъщност брутална сцена, която Ханс Касторп чу от балкона си; и едната, и другата твърдеше, че по-отдавна е ангажирала книгата; историята завърши с истеричен писък и припадък на една от дамите — може би беше Редиш, може би Хесенфелд, — след което закараха побеснялата в стаята й. Младежта бе пипнала трактата по-рано от средното поколение. Отчасти го изучаваха заедно след вечеря по стаите. Ханс Касторп видя как момъкът с дългия нокът на пръста го предаде на една новодошла и леко болна — Френцхен Оберданк, русичко, сресано на път момиченце, което неотдавна бе доведено тук горе от майка си.

Може би имаше и изключения, може би имаше и такива, които запълваха часовете на режимното лежане с някое сериозно умствено занимание, с полезно учение, било дори само за да запазят връзка с живота в равнината или за да придадат малко тежест и дълбочина на времето — та то да не бъде само едно чисто време и нищо повече. Може би, освен господин Сетембрини със своите стремежи да изкорени страданията и честния Йоахим със своите руски учебници, имаше и по някой друг като тях — ако не между хранещите се в трапезарията, което бе наистина невероятно, то поне между болните на легло и умиращите; Ханс Касторп бе склонен да вярва, че е така. Що се отнася до самия него, той на времето, след като книгата „Ocen steamships“ му бе станала безинтересна, бе заръчал да му изпратят от дома заедно със зимните дрехи и някои специални книги из областта на професията му: технически, научни, корабостроителни. Тези томове обаче лежаха пренебрегнати в полза на други, които спадаха към съвсем друг отрасъл и друга специалност. Касаеше се до книги по анатомия, физиология и биология на различни езици: немски, френски и английски; книжарят от селището ги бе изпратил един ден очевидно защото Ханс Касторп му ги бе поръчал, и то на своя глава, тихомълком, по време на една разходка, която бе предприел до курорта без Йоахим (тъй като същият тъкмо тогава трябваше да иде на инжекция или за проверка на теглото). Йоахим с изненада видя книгите в ръцете на братовчед си. Като научни книги те бяха скъпи; цените им още стояха отбелязани върху вътрешната страна на кориците или върху обложките. Той попита защо Ханс Касторп, след като бе пожелал да чете такива книги, не ги е заел от придворния съветник, който сигурно притежава голям избор подобна литература. Но Ханс Касторп отвърна, че предпочитал да са си негови — съвсем друго било да чете човек собствена книга; пък и обичал да подчертава и прави забележки с молив. Часове наред Йоахим слушаше откъм лоджията на братовчед си как ножът разрязва колите на неподвързаните книги.

Томовете бяха тежки, неудобни за държане; лежейки, Ханс Касторп подпираше долния им край върху гърдите или стомаха си. Тежаха му, но той се примиряваше; с полуотворена уста свличаше погледа си по учените страници, които почти без нужда бяха осветени от лампичката с червения абажур, тъй като в краен случай биха били четливи и на силния лунен зрак; главата му също се свличаше, докато брадичката лягаше върху гърдите — едно положение, при което четящият, преди да вдигне лицето си към следната страница, оставаше известно време потънал в размисли, позадрямал или унесен в полусън. Докато луната изминаваше своя предначертан път над кристално-искрящата високопланинска долина, той задълбочено се занимаваше, четеше за организираната материя, за свойствата на протоплазмата, тази чувствителна субстанция, която оцелява при едно странно равновесие между синтез и разпад, четеше за нейното образуване от първични, но вездесъщи основни форми, ревностно се интересуваше за живота и неговата свещена и нечиста тайна.

Какво бе животът? Не се знаеше. Сам, животът, несъмнено се усещаше, че съществува — щом като се появеше, но и сам той не знаеше какво е. Съзнанието като първична сетивност несъмнено се събуждаше донякъде още при най-низшите, най-неоформените степени на неговата поява, но не бе възможно да се свърже тази първа поява на съзнателни процеси с някоя точка на неговата обща или индивидуална история — например да се обуслови съзнанието от наличието на нервна система. Низшите животински форми нямаха нервна система, камо ли пък главен мозък, но никой не се решаваше да им отрече способността за възприемане на дразнения. Можеше също да се анестезира самият живот, не само определени органи на сетивността, които бе създал той, не само нервите. Човек можеше временно да преустанови сетивността на всяка надарена с живот материя от растителното и животинско царство, можеше да наркотизира с хлороформ, хлоралхидрат или морфин яйцеклетки и сперматозоиди. Съзнанието само по себе си бе, значи, просто една функция на организираната в живот материя, а при по-висше развитие функцията се обръщаше против собствения си носител, почваше да се стреми към разбиране и обясняване на феномена, който бе предизвикала — един изпълнен с надежда и безнадеждност стремеж на живота към себепознание, едно ровене на природата сама в себе си, което в края на краищата е напразно, защото природата не може да се превърне в познание, животът не може сам себе си да подслуша.

Какво бе животът? Никой не знаеше. Никой не знаеше естествената точка, където бе възникнал и припламнал. От тая точка нататък нищо в областта на живота не беше без приемственост или с недобра приемственост, но самият живот изглеждаше възникнал непосредствено. Ако по това можеше да се каже нещо, то бе следното: строежът на живота трябва наистина да е на много високо равнище, след като в целия нежив свят не се среща абсолютно нищо подобно. Между амебата с привидните крачка и гръбначното животно разстоянието бе малко, незначително в сравнение с разстоянието между най-елементарното явление на живот и онази природа, която дори и мъртва да бъде наречена не заслужаваше, тъй като бе неорганична. Защото смъртта бе само логичното отричане на живота, а между живота и безжизнената природа зееше пропаст, която науката напразно се опитваше да прехвърли. Стараеха се да я запълнят с теории, които тя поглъщаше, без това да повлияе на дълбочината и ширината й. За да открият някакво съединително звено, стигнаха до нелепата хипотеза за съществуването на безструктурна жива материя, на неорганизирани организми, които от само себе си се срастват в белтъчния разтвор както кристалът в матерната луга — докато всъщност органическата диференциация продължи да бъде предпоставка и проява на всеки живот и докато не може да се открие живо същество, което да не дължи съществуването си на някакъв родител. Ликуването, с което измъкнаха от най-скритите дълбини на морето първичната протоплазма, завърши със срам. Оказа се, че са смятали гипсови утайки за протоплазма. Но за да не спрат пред някакво чудо — а животът, който бе изграден от същите вещества както неорганичната природа и се разпадаше пак в тях, би бил, без посредствени звена, едно чудо — та, за да не спрат пред чудото, се видяха принудени да повярват в самозараждането, тоест в произхода на органичната материя от неорганичната, което впрочем също така би било едно чудо. Тъй продължиха да измислят междинни степени и преходи, да допускат съществуването на организми, които стоят по-ниско от всички познати досега, от своя страна обаче имат за предшественици още по-първични опити на природата за живот, пробионтите, които никой никога няма да види, защото не ги хваща и най-силно увеличаващият микроскоп; преди тяхната предполагаема проява вероятно се бил извършил синтезът на белтъчните съединения…

Какво, значи, бе животът? Той бе топлина, топлинен продукт на едно запазващо формата си непостоянство, една треска на материята, която придружаваше процеса на безспирен разпад и нов синтез на белтъчни молекули, неустойчиво заплетени и неустойчиво изкусно построени. Той бе битието на това, което всъщност не би могло да има битие, което само със сладостноболезнена мъка се крепеше върху точката на битието в този преплетен и трескав процес на разпад и обновление. Той не бе материален, но не бе и дух. Той беше нещо между двете, един феномен, носен от материята подобно на дъгата върху водопада и подобен на пламъка. Но макар че не беше материален, той бе чувствен до похот и погнуса, идентичен с безсрамието на материята, станала чувствителна и възбудима, той бе развратната форма на битието. Той бе едно тайнствено, но осезаемо раздвижване всред целомъдрения студ на всемира, една похотлива и потулена нечистота: усвояване и отделяне на хранителни вещества, дъх на екскреция на въглероден двуокис и гадни вещества от потаен произход и естество. Той бе буен растеж, разцъфтяване и оформяне на нещо набъбващо и съставено от вода, белтъчини, сол и мазнини — нещо, което бе възможно само поради свръхравновесието на своята неустойчивост и бе ограничено от свои собствени закони за развитие; това нещо наричаха плът, то се идентифицираше с формата, висшия образ, красотата, а всъщност беше олицетворение на чувственост и похот. Защото тази форма и красота не почиваха върху духа — както в произведенията на поезията и музиката, не почиваха и върху някаква неутрална и одухотворена материя, която по невинен начин олицетворява духа, както формата и красотата на изобразителните изкуства. Напротив, те — формата и красотата — бяха носени и образувани от една по неведоми пътища събудена за похот субстанция — органичната, гниеща и вездесъща материя, вонящата плът…

В тая осветена от мъртвата планета мразовита нощ образът на живота се появяваше пред младия Ханс Касторп, който почиваше над искрящата долина със съгрято от кожата и вълната тяло. Този образ блуждаеше някъде в пространството пред него, далечен и въпреки това почти осезаем — човешкото тяло, плътта, матово бяла, със своя собствена миризма, със свои собствени измерения, леплива, ето я и кожата с всичката нечистота и дефектност на своята природа, с петна, палили, пожълтявания, драскотини и рогово-мазолести места, покрити с деликатните пътеки и завитите връхчета на рудиментарното лануго. Той се бе облегнал, отпуснат, изолиран в своята топличка сфера от студа на неодушевеното; главата му бе увенчана от нещо хладно, рогово, пигментирано, което бе продукт на кожата му; ръцете му бяха сключени зад тила; той гледаше изпод спуснатите клепачи с очи, които изглеждаха изкривени поради едно видоизменение на кожата на клепача; устните му бяха полуотворени; подпрял се беше върху единия си крак, така че мускулатурата на носещата бедрена кост силно изпъкваше, докато коляното на стъпилия на пръсти натоварен крак бе в положение на вътрешна флексия. Той бе застанал така, усмихнат, извърнат встрани, грандиозен, а белезникавите лакти бяха опънати напред, изтъквайки чифтовата симетрия на строежа на тялото му: две опорни точки. На излъчващите остра миризма тъмни подмишници отговаряше още по-тъмният мистичен триъгълник на слабините, тъй както червеният епителен отвор на устата отговаряше на очите, а отвесно разтегнатият пъп отговаряше на червеникавите пъпки на гърдите. Командвани от един централен орган и от двигателни нерви, които изхождаха от гръбначния мозък, коремът и гръдният кош се движеха, плевроперитонеалната кухина се свиваше и разпускаше, дъхът, стоплен и овлажнен от лигавицата на дихателния канал, наситен с отпадъчни вещества, излизаше между устните, след като в алвеолите на белия дроб бе отдал в процеса на вътрешното дишане своя кислород на хемоглобина на кръвта. Ханс Касторп разбра, че това тяло живееше в тайнствената пропорция на своите членове, хранени от кръвта, осеяни с преплетени нерви, вени, артерии, капиляри и оросени от лимфа; вътрешният му скелет се състоеше от изпълнени с костен мозък тръбести кости, от плоски, прешленови и коренови кости, които с помощта на калциеви соли и колаген са се укрепили от първоначалната опорна субстанция — първичния гел, за да посят тия членове; имаше още синовия и гладко смазани кухини, сухожилия и хрущяли на ставите, имаше повече от двеста мускули, имаше централни рецептори, които служеха на храненето, дишането, сетивността и възбудимостта, имаше предпазни обвивки, серозни кухини, богати на секреции жлези, имаше една система от тръби и цепнатини, които по сложни пътища съединяваха чрез отвори на тялото вътрешната среда с външния свят; Ханс Касторп разбра, че това тяло, това негово „аз“ е една жива единица от висш разред, далече не вече от вида на ония най-прости същества, които дишат, хранят се и дори мислят с цялата повърхност на тялото си, а построено от безброй такива миниатюрни организации, които произхождат от една-единствена, размножили са се чрез постоянно повтарящо се деление, събрали са се за разни служби в съюзи, изолирали са се, специално са се развили и са създали форми, които са били условие и резултат на техния растеж.

И тъй тялото, което се рисуваше насреща му, това отделно същество и жизнено „аз“, беше едно невъобразимо множество от дишащи и хранещи се индивиди, които — поради органично подчинение и специални задачи — в такава степен бяха загубили своето индивидуално битие, свободата и пряката връзка с живота, толкова бяха се превърнали в анатомични елементи, че службата на едни от тях се ограничаваше единствено в сетивност по отношение на светлина, звук, допир, топлина, други пък можеха само да изменят формата си чрез свиване или да произвеждат сокове, а други бяха едностранно развити за защита, за подкрепа, за транспорт на сокове или за размножение. Имаше и охлабвания при това съединено в едно висше „аз“ многообразие — случаи, когато множеството индивиди бе съединено само по един лек и съмнителен начин в по-висше живо същество. Нашият изследовател Ханс Касторп се замисляше върху появата на клетъчни колонии, той се научи за съществованието на полуорганизми, водораслите, чиито отделни клетки, обвити само в една пихтиена мантия, често се намираха далече една от друга, многоклетъчни образувания, които не биха могли да отговарят на въпроса дали да ги смятат за поселище от отделни индивиди или за единични същества и тяхното изявление странно би се колебаело между „аз“ и „ние“. Тук природата показваше нещо средно между висшия социален съюз на безброй елементарни индивиди за образуване на тъканите и органите на една поставена над тях индивидуалност и свободното единично съществование на тези прости индивиди: многоклетъчният организъм бе само една поява на цикличния процес, в който протичаше животът и който бе кръговратът от едно биологическо създаване до друго. Актът на оплождането, половото съединяване на две клетки, стоеше в началото на изграждането на всеки многоклетъчен индивид, както стоеше в началото на всяка поредица от генерации на отделно живеещи елементарни създания, и водеше отново назад към себе си. Защото този акт продължаваше през много поколения, които не се нуждаеха от него, за да се размножават посредством постоянно повтарящо се деление, докато настъпваше моментът, когато създадените по безполов път наследници се виждаха принудени отново да прибегнат към копулацията и кръгът се затваряше. Така изглеждаше сложната държава на живота, произлязла от съединението на две родителски клетки, колективният живот на много безполово създадени поколения от клетъчни индивиди; нейният растеж зависеше от тяхното размножение и кръгът на биологическото създаване се затваряше, когато се появяваха полови клетки, специално образувани елементи за продължение на рода, които намираха пътя към ново смешение за създаване на живот.

Подпрял един обемист ембриологически том върху диафрагмата си, нашият млад изследовател проследи развитието на организма от този момент, когато сперматозоидът, един от многото, но винаги пръв, се задвижва от камшичените удари на задната си част, удря с главата си пихтиената обвивка на яйцето и се вмъква в зачатъчната пъпка на яйцето, която протоплазмата на яйцеклетката издува насреща му, когато усети неговото приближаване. Никоя шега и измишльотина не е пропуснала природата, когато се е касаело да се устрои развитието на този процес. Имаше животни, при които мъжкото паразитства в червата на женското. Имаше други, при които ръката на оплодителя се вмъква през устата чак до вътрешностите на оплодяемата, за да остави там семената си, след което, нахапан и изплют, избягва на пръсти за заблуда на науката, която на гръцки и латински го е определила като самостоятелно живо същество. Ханс Касторп прочете за крамолата между школите на овисти и анималкулисти; едните поддържали, че яйцето само по себе си е завършена малка жаба, куче или човек, а семето само допринася за неговия растеж, докато другите виждали в сперматозоида, който притежавал глава, ръце и крака, едно предварително оформено живо същество, на което яйцето служело само като основа за изхранване; накрай се спогодили, че яйцеклетката и сперматозоидът са произлезли първоначално от размножителни клетки, които не се различават една от друга и имат еднакви заслуги. Той видя едноклетъчния организъм на оплоденото яйце на път да се превърне чрез прищъпване и деление в многоклетъчен, видя клетките да се събират в първичната пластинка, зародишното мехурче да се вгъва и да образува чашковидна кухина, която да поема дейността по храненето и храносмилането. Това бе личинката, първакът, гаструлата — основната форма на всеки животински вид, основната форма на въплътената красота. Нейните два епителни пласта, външният и вътрешният, сетивният и смилателният, се явяват като първични органи, от които се образуват чрез вгъвания и издавания жлезите, тъканите, сетивните телца и апофизите. Една лента на външната зародишна пластинка задебеляваше, сгъваше се като улей, затваряше се в нервна тръбица и ставаше гръбначен стълб, мозък. И докато феталната лига се превръщаше във влакнеста съединителна тъкан, затвърдяваше в хрущяли, защото пихтиените клетки почваха да произвеждат колаген вместо муцин, той видя, че на някои места съединителнотъканните клетки извличат от междуклетъчната течност калиеви соли и мазнини и се вкостеняват. Ембрионът на човека седеше свит, имаше опашка, по нищо не се различаваше от ембриона на свинята — с грамадна пъпна връв и безформени, неразвити крайници, с лицева цепнатина, легнала върху издутия корем; в очите на една наука, чиято представа за истината бе неласкателна и мрачна, развитието на този ембрион се явяваше като беглото повторение на една зоологическа племенна история. За известно време той имаше хриле като хрущялна риба. Изглеждаше позволено и необходимо, с оглед на стадиите на развитието, които преминаваше ембрионът, да вадим заключение за не особено хуманистичния вид, който е имал завършеният човек на праисторическите времена. Трепкащи мускули са защищавали кожата му от насекоми, същата е била гъсто окосмена, имал е широко разпространена обонятелна лигавица, щръкналите му, подвижни уши са взимали живо участие в мимиката и са се ориентирали към шума много по-умело, отколкото сега. Тогава той е имал разположени отстрани очи, защитени от трети, мигащ, клепач, а третото око, чийто рудимент е хипофизната жлеза, е имало задача да наблюдава въздуха. Този човек е имал освен това много дълга чревна тръба, много кътници и звукови торби на гълтача, които са му служили за реване; мъжките полови жлези са били скрити в коремната кухина.

Анатомията одираше и препарираше за нашия изследовател членовете на човешкото тяло, тя му показваше техните повърхностни и техните вътрешни, задни мускули, сухожилия и връзки — на бедрата, на стъпалото и особено на мишницата и предмишницата, научи го на латинските имена, с които медицината, тази отсенка на хуманистичния дух, ги бе назовала и обозначила по благороден и галантен начин, и го пусна да проникне чак до скелета, чийто строеж му откри нови зрителни пунктове, отдето можеше да се наблюдава единството на всичко човешко и включването на всички дисциплини в него. Защото тук той по най-забележителен начин си спомни за своята същинска — или трябва да кажем: предишна — професия, за научната степен, с която се представи на срещналите го тук горе господин д-р Кроковски и господин Сетембрини. За да научи нещо — все едно какво беше то, — той бе опознал във висши учебни заведения кое-що от статиката, от еластичните подпори, от натоварването на детайлите и от конструкцията като изгодно стопанисване на механическите материали. Детински би било да смятаме, че инженерните науки, правилата на механиката биха могли да намерят приложение в органичната природа, но също толкова малко можеше да се каже, че са изведени оттам. Принципите просто се повтаряха и потвърждаваха. Принципът на кухия цилиндър бе приложен в строежа на дългите тръбести кости по начин, че имаше един точен минимум твърдо вещество, който отговаряше на статичните изисквания. Едно тяло, бе учил Ханс Касторп, което трябва да отговаря на известни изисквания на натиск и опън, може да бъде построено само от пластинки и връзки и ще има същите характеристики както едно плътно тяло от същата материя. Така можеше да се проследи как при създаването на тръбестите кости, едновременно с образуването на компактно вещество по повърхността, вътрешните части, които механически не бяха вече нужни, се превръщаха в мастна тъкан — жълт костен мозък. Бедрената кост бе един кран, при чиято конструкция органичната природа — чрез посоката, която бе дала на костните гредички — бе изпълнила съвсем същите криви на натиск и опън, които Ханс Касторп би трябвало да изобрази графически, ако имаше пред себе си уред със същите натоварвания. Той с удоволствие установи това, защото се видя свързан в три отношения с бедрената кост и изобщо с органичната природа — в лирично, в медицинско и в техническо отношение, — толкова много бе се оживил; и тези три отношения — тъй смяташе той — бяха обединени в човешкото отношение, бяха разновидности на един и същ силен стремеж, бяха отрасли на хуманитарните науки…

При всичко това действията на протоплазмата оставаха съвсем необясними — животът сякаш бе възпрепятстван сам себе си да разбере. Болшинството биохимични процеси бяха не само непознати, но и в тяхната природа бе да се спотулват от наблюденията. Почти нищо не се знаеше за градежа, за състава на единицата живот, която наричаха „клетка“. Каква полза от това да се установят съставните части на мъртвия мускул? Живият мускул не можеше да се изследва химически; дори тези промени, които предизвикваше мъртвешкото вцепенение, бяха достатъчни, за да сведат до нула всяко експериментиране. Никой не разбираше обмяната на веществата, никой не разбираше същината на нервните функции. На какви свойства дължаха някои тела своя вкус? В какво се състоеше различната възбудимост на известни сетивни нерви от излъчващите мирис вещества? Какво беше миризмата изобщо? Специфичната миризма на животни и хора почиваше върху летливостта на вещества, които никой не би могъл да назове. Съставът на секрета, който наричат пот, бе слабо проучен. Жлезите, които го отделяха, произвеждаха миризми, които несъмнено играеха важна роля при бозайниците; значението им за човека също не бе проучено. Физиологичното значение на очевидно важни части на тялото бе забулено в мрак. Можеше да оставим настрана сляпото черво, което бе една мистерия и в което при питомния заек по правило намират едно кашесто съдържание, за което не могат да кажат как ще излезе оттам или как ще се поднови. Но какво да кажем за бялото и сивото вещество на главния мозък, какво да кажем за зрителните хълмове, които са свързани с очния нерв и със сивите отложения на „моста“. Веществото на главния и гръбначния мозък толкова бърже се разлагаше, че нямаше надежда да се изследва някога неговият строеж. Какво прекъсваше дейността на мозъчната кора при заспиване? Какво пречеше на стомаха сам да се смели, явление, което се наблюдава понякога при трупове. Отговаряха: животът; особената съпротивителна сила на живата протоплазма — и сякаш не забелязваха, че дават едно мистично обяснение. Теориите за такова ежедневно явление като повишението на телесната температура си противоречаха. Повишената обмяна на веществата имаше за следствие повишено топлопроизводство. Но защо не се повишаваше компенсационно, както обикновено, и топлоизлъчването? На контракционни състояния на кожата ли се дължеше спирането на потната секреция? Но такива бяха доказани само при студени тръпки, защото иначе кожата бе по-скоро гореща. „Топлинният удар“ характеризираше централната нервна система като първоизточник на причините за повишена обмяна, както и за устройството на кожата, което се задоволяваха да наричат патологично, тъй като не знаеха как другояче да го определят.

Но какво значение имаше цялото това незнание в сравнение с безпомощността, в която бяха изпаднали пред явления като паметта или пред оная, другата, по-удивителната памет, която се нарича унаследяване на придобитите белези. Невъзможността дори само да се намекне за механично обяснение на такива действия от страна на клетъчното вещество бе пълна. Сперматозоидът, който предаваше на яйцето безброй видови и индивидуални черти на бащата, се виждаше само под микроскоп, дори най-голямото увеличение го показваше все още като хомогенно тяло и не даваше възможност да се определи произходът му, защото при различните животни изглеждаше досущ еднакъв. Това бяха организационни условия, които ни караха да допуснем, че подробностите около клетката с нищо не се различават от подробностите около по-висшето тяло, в чийто строеж участва тя; че тя следователно също е един по-висшестоящ организъм, който от своя страна също така се състои от живи делими частици, от индивидуални живи единици. Преминаваха принудително от привидно най-малкото към още по-малкото, разлагаха елементарното на поделементи. Нямаше съмнение, че както животинското царство се състоеше от различни видове животни, както животинско-човешкият организъм се състоеше от цял един животински свят от видове клетки, така и организмът на клетката се състоеше от един нов и многообразен животински свят от елементарни живи единици, чиято големина бе далеч под границата на видимото под микроскопа; тези живи единици растяха самостоятелно — самостоятелно според закона, че всяка може да създаде само подобна на себе си, — размножаваха си и колективно служеха на следния по-висш организъм съгласно принципа на разделението на труда.

Това бяха гените, бионластите, биофорите — Ханс Касторп се зарадва, че в тая мразовита нощ се запозна поименно с тях. Оживен, той се запита като как ли ще изглежда при по-добро осветление елементарната им природа. Тъй като бяха носители на живот, трябваше да бъдат организирани, защото животът почиваше върху организацията, ако обаче бяха организирани, те не можеха да бъдат елементарни, тъй като един организъм не е елементарен, той е многообразен. Те бяха живи единици на по-ниско равнище от живата единица на клетката, в чийто органичен строеж участваха. Но ако беше така, те трябваше, макар и да бяха по-малки от всички представи, сами да бъдат „построени“, и то органично — да бъдат „построени“ по реда и организацията на живота; понятието за жива единица бе идентично с понятието за строеж от по-малки, подчинени, тоест от живи единици, организирани за по-висш живот. Докато от делението се получаваха органични единици, които притежават свойствата на живота — способностите за асимилация, растеж и размножение, нему не бяха поставени граници. Докато ставаше дума за живи единици, само неправилно можеше да се говори за елементарни единици, защото понятието „единица“ включваше в себе си до безкрайност съпонятието „подчинена, градивна единица“, елементарен живот значи нещо, което бе живот, но още бе елементарно, не съществуваше.

Но макар и без логично съществование, би трябвало в края на краищата такова нещо по някакъв начин да е налице, защото идеята за самозараждането, тоест за възникването на живота от мъртвата природа, не можеше да се отхвърли и пропастта във външната природа, която напразно се мъчеха да запълнят, тази пропаст между живот и безжизненост, трябваше по някакъв начин да се запълни или прехвърли в дълбините на органическата природа. Някога делението трябваше да доведе до „единици“, които са съставни, но още не са организирани, които посредничат между живот и безжизненост — група от молекули, които служат за прехода между организирания живот и чистата химия. Но стигне ли до химическата молекула, човек се озовава близо до една бездна, която е зейнала много по-мистериозно от пропастта между органична и неорганична природа: до бездната между материалното и нематериалното. Защото молекулата се състои от атоми, а атомът не е дори такава величина, че да може да се нарече извънредно малък. Той е толкова малък, едно толкова миниатюрно, ранно и преходно валмо на нематериалното, което още не е материално, но вече е подобно на материалното, това валмо от енергия, че вече и още едва можем да си го представим като материално, а по-скоро като средна и гранична точка между материалното и нематериалното. Възникна проблемът за едно друго самозараждане, много по-загадъчно и авантюристично от органичното самозараждане — проблемът за самозараждането на веществото от невеществото. И наистина пропастта между материя и нематерия изискваше също така повелително, не, още по-повелително да бъде запълнена, отколкото пропастта между органичната и неорганичната природа. Налагаше се да има една химия на нематериалното, на невеществените съединения, от които възникваше веществото, така както организмите възникваха от неорганични съединения; атомите можеха да представляват пробионтите и монерите на материята — по своята природа веществени, но и още не такива. Но стигнем ли до „не може по-малко“, изгубваме мащаба; „не може по-малко“ изведнъж се оказва равностойно на „ужасно голямо“ и крачката до атома без преувеличение се оказва съдбоносна. Защото в момента на последното деление и намаление на материалното внезапно пред нас се разкрива астрономическият космос!

Атомът бе една заредена с енергия космическа система, всред която се носеха космически тела, обикаляйки около слънцеподобен център, и през чието етерно пространство се движеха с бързината на светлината по ексцентрични траектории комети под влиянието на централното тяло. Това бе само едно сравнение, както бе само сравнение, когато наричахме тялото на многоклетъчното същество „клетъчна държава“. Градът, държавата, организираната по принципа на разделение на труда социална общност, можеше не само да се сравни с органичния живот, тя го повтаряше. Така в недрата на природата се повтаряше с най-далечно отражение и макрокосмическият звезден свят, чиито рояци, купчини, групи и фигури заедно с бледния месец висяха над искрящата от мраза долина и над завития презглава изследовател. Не бе ли разрешено да се мисли, че известни планети на атомната слънчева система — на тези пълчища и млечни пътища от слънчеви системи, които изграждат материята, не бе ли възможно да се мисли, че едно или друго от тези интеркосмически тела се намират в същото състояние, благодарение на което на земята има живот? За един млад изследовател, малко омаян вътрешно и с малко „ненормална“ кожа, който имаше що-годе познания из областта на непозволеното, това не бе някаква безсмислица, а една повелително налагаща се и напълно убедителна спекулация, характеризираща се с логична истина. „Древността“ на космическите звездни тела би била едно несъстоятелно възражение, тъй като мащабът за голямо и малко се е загубил едва тогава, когато е излязъл наяве космическият характер на „най-малките“ веществени частици и когато по същото време са били разклатени понятията за „вън“ и „вътре“. Светът на атома е едно „вън“, както по всяка вероятност планетата, която обитаваме, е една дълбоко „вътре“. Не бе ли мечтаната дързост на един изследовател говорила за „животни на млечния път“ — космически чудовища, на които плътта, костите и мозъкът бяха изградени от слънчеви системи? Ако това бе така, помисли Ханс Касторп, то в момента, когато човек мисли, че е стигнал до края, всичко започва отново! Тогава може би вътре в себе си, в най-съкровените свои глъбини, той, младият Ханс Касторп, лежеше още веднъж, още сто пъти в топли завивки на една балконска лоджия, гледаше осветената от бледата луна мразовита високопланинска нощ и с вкочанели пръсти и пламнало лице проучваше от хуманистична и медицинска гледна точка жизнените процеси.

Патологичната анатомия, един том от която той държеше в кръга на хвърляната от настолната лампа червена светлина, му говореше чрез един текст и илюстрациите към него за същността на обединението на паразитиращите клетки и за инфекциозните тумори. Касаеше се до тъканни форми — и то особено богати тъканни форми, — предизвикани от нахлуването на чужди клетки в един организъм, който се е оказал гостоприемен за тях и им е предложил по някакъв начин — би трябвало да кажем — благоприятни условия за растеж. Не само че паразитът отнемаше храната на окръжаващата го тъкан, но той като всяка клетка обменяше вещества, при което произвеждаше органични съединения, които се оказваха удивително отровни, невъзвратимо гибелни за гостоприемния организъм. Успели бяха да изолират токсините на някои микроорганизми и да ги представят в концентрирано състояние; учудиха се, когато установиха, че и най-малките дози от тия вещества, които просто се числяха към реда на белтъчните съединения, предизвикват най-опасните прояви на отравяне и бърза гибел, ако се вкарат в кръвообращението на едно животно. Външната проява на тази разруха беше едно разрастване на тъканите, патологичен оток — като реакция на клетките към дразненето, предизвикана от заселените помежду им бацили. Образуваха се възли колкото лещено зърно, съставени от клетки с лигавицоподобна тъкан, между които или в които се бяха загнездили бацилите; някои от тях бяха огромни, извънредно богати на протоплазма, изпълнени с много ядра. Този подем обаче довеждаше до разруха, защото ядрата на грамадните клетки почваха да се смаляват и да се разпадат; тяхната протоплазма загиваше поради коагулиране; други части на окръжаващата тъкан попадаха под въздействието на чуждите дразнители; възпалителни процеси се разпростираха и засягаха съседните съдове; привлечени от бедата, пристигаха кръвни телца; смъртоносната коагулация напредваше, а междувременно разтворимите бактериални отрови отдавна бяха упоили нервните центрове, организмът имаше висока температура, гърдите бързо вдишваха и издишваха, всичко, така да се каже, залитайки, вървеше към своето разложение.

Толкова за патологията, науката за болестта, за изтъкването на тялото в страданието — едно изтъкване, което, като изтъкване на физиката, бе същевременно и изтъкване на удоволствието — болестта бе развратната форма на живота. А животът? Беше ли той само едно инфекциозно заболяване на материята — както и това, което наричаме самозараждане на материята, бе може би само болест, растеж поради някакво дразнене на нематериалното? Първоначалната крачка към злото, към удоволствието и към смъртта трябва несъмнено да търсим там, където, предизвикано от гъдела на някаква непозната инфилтрация, се е осъществило онова първо сгъстяване на материята, онзи патологично бурен растеж, който е бил наполовина удоволствие, наполовина защита — най-ранното предварително стъпало към субстанцията, преходът от нематериалното към материалното. Второто самозараждане, зараждането на органичното от неорганичното, е било само едно злокачествено прерастване на физиката към съзнание, тъй както болестта на организма е едно замаяно прерастване и неморално свръхподчертаване на неговия физически елемент — оттук е имало само една стъпка до живота по авантюристичния път на станалия непочтен дух, изпълнен със свян и топлина рефлекс на събудената за сетивност материя, която е била готова да се подчини на своя будител…

Книгите лежаха на купчини върху масичката с лампата, една се търкаляше на земята до лежащия стол върху настилката на лоджията, а тази, която Ханс Касторп последна бе изучавал, лежеше върху корема му и тежеше, много затрудняваше дишането му, но неговата мозъчна кора не бе отправила заповед до съответните мускули да я отстранят. Той бе прочел страницата додолу, брадичката му бе стигнала до гърдите, клепачите му се бяха спуснали върху неговите обикновени сини очи. Той виждаше картината на живота, цветущия строеж на неговите членове, въплътената красота. Тя бе отмахнала ръцете от тила си, а мишниците, които разтвори и на чиято вътрешна страна синкаво се очертаваха под нежната кожа на лакътната става кръвоносните съдове, двете разклонения на големите вени — тия мишници излъчваха неизразима сладост. Тя се склони, наведе се към него, над него, той усети нейното органично ухание, усети сърдечно-върховия удар на сърцето й. Гореща нежност обви врата му и докато, умиращ от удоволствие и ужас, сложи ръцете си върху външната страна на мишниците й, там, дето опънатата над трицепса зърнеста кожа бе блажено прохладна, той усети как върху устните му се впи една влажна целувка.

Мъртвешки танц

Наскоро след Коледа умря спортният ездач… Но преди това изкараха Коледата — с поклащане на глава и малко страх бе очаквал Ханс Касторп тези два дена или даже три, ако прибавим към тях и Бъдни вечер как щяха да ги изкарат тук; но те настъпиха и избледняха като обикновени дни с утрин, обед, вечер и средно време, каквито се бяха случили (навън малко се топеше); не бяха по-други от останалите дни — външно малко украсени и отличени, те използваха отмерения им срок, за да наложат съзнанието за превъзходството си в главите и сърцата на людете, а след това, оставяйки един талог невсекидневни впечатления, се бяха превърнали в близко и далечно минало…

Синът на придворния съветник, наречен Кнут, дойде на гости за ваканцията и живееше при баща си в страничното крило — хубав млад човек, но и на него тилът вече малко нещо се бе поиздал. Присъствието на младия Беренс се чувстваше в атмосферата; дамите проявиха склонност към смях, гиздене и нервност, а разговорите им засягаха срещите с Кнут в парка, в гората или в квартала на курорта. Между впрочем и сам той имаше гости: неколцина негови състуденти бяха пристигнали в долината, шестима или седмина, които живееха в селото, но се хранеха у придворния съветник и на орляк обикаляха околностите. Ханс Касторп ги отбягваше. Той отбягваше тези млади хора и когато бе необходимо, се отклоняваше с Йоахим от пътя им, нямайки желание да се среща с тях. Той принадлежеше към тия тук горе и цял свят го отделяше от ония песнопойци и излетници, които размахваха бастуните си — нито искаше да ги чуе, нито да ги знае. Освен това болшинството от тях, изглежда, бяха северняци, може би и съграждани, а от съграждани най-вече се боеше Ханс Касторп, той често с отвращение си представяше възможността да пристигнат някои хамбургчани в „Бергхоф“, пък и Беренс беше му казал, че тоя град доставя винаги един значителен контингент на заведението му. Може би имаше такива между тежко болните и умиращите, които не бе виждал. Видял бе сам един търговец с хлътнали бузи, който от няколко седмици седеше на масата при госпожа Илтис и който бил от Куксхафен. С оглед на него Ханс Касторп се радваше, дето тук толкова трудно се създават контакти с пациенти от други маси, както и затова, че територията на родния му град е толкова голяма и разделена на сфери. Равнодушното присъствие на този търговец обезсили до голяма степен безпокойствието, което бе възникнало във връзка с евентуалната поява на хамбургчани тук горе.

И тъй, Бъдни вечер наближаваше, един ден той се появи на прага, а на другия ден и настъпи… Имаше още цели шест седмици до него, когато Ханс Касторп се бе учудил, че тук вече говорят за Коледа; като си направи сметката, толкова време, значи, колкото целия първоначален срок на неговия престой тук плюс седмиците, които бе прекарал на легло. Въпреки това първоначалните три седмици бяха твърде много време, както впоследствие се бе сторило на Ханс Касторп, докато същият брой седмици сега означаваше много малко, почти нищо: тия от трапезарията, така му се струваше сега, бяха прави да ги считат за нищо. Шест седмици, даже не толкова, колкото дни има една седмица; та и какво бе това с оглед на следващият въпрос: какво представлява една седмица, един мъничък цикъл от понеделник до неделя и до новия понеделник? Трябваше човек само да се запита за стойността и значението на следната по-малка единица, за да разбере, че няма нещо много да излезе от сбора, чието въздействие на туй отгоре бе положено в същото време и на твърде голямо скратяване, замазване, свиване и унищожение. Какво бе един ден, сметнат, да речем, от момента, когато сме седнали да обядваме, до същия момент след двадесет и четири часа? Нищо — макар че се касаеше до цели двадесет и четири часа. А какво бе един час, прекаран в лежане, в разходка или в ядене — с което почти се изчерпваха възможностите за прекарване на тази единица време? Пак нищо. Но сумирането на нищо бе несериозна работа, като се има пред вид естеството му. Най-сериозна ставаше работата, когато човек стигнеше до най-малкото: онези седем по шестдесет секунди, през които държеше термометъра в устата си, за да може да настави кривата, бяха извънредно жилави и значителни; те се раздуваха до една малка вечност, образуваха седименти от най-голяма здравина в призрачния бяг на голямото време…

Празникът едва ли успя да наруши редовния живот на обитателите на „Бергохоф“. Край дясната тясна стена на трапезарията до „лошата руска маса“, няколко дни преди това бяха възправили една изръстна елха и нейното ухание, което навремени стигаше до хранещите се заедно с миризмата на богатите ястия, предизвикваше някакво замечтаване в очите на някого и другиго от седемте маси. При вечерята на 24 декември елхата се оказа пъстро окичена с гирлянди, стъклени топки, позлатени шишарки, малки ябълки, които висяха в мрежички, и много сладкиши; разноцветните восъчни свещи горяха през време на вечерята, а и по-късно. Казваха, че и в стаите на лежащоболните светели дръвца — всяка стая си имала своето. И пакетите, пристигащи с пощата, бяха много през последните дни. Йоахим Цимсен и Ханс Касторп също получиха пратки от далечния роден град в низините — грижливо опаковани подаръци, които бяха разстлали в стаите си: целесъобразни облекла, вратовръзки, луксозни предмети от кожа и никел, както и много празнични печива, орехи, ябълки и марципан; братовчедите разглеждаха тези запаси с двоумящи се погледи, като се запитваха като кога ли ще настъпи тук моментът да ядат от тях. Икономката Шален бе приготвила пакета за Ханс Касторп, той знаеше това, тя също бе избрала подаръците след делови разговори с вуйчовците. Приложено бе писмо и от Джеймс Тинапел — на дебела частна бланка, по писано на машина. В него вуйчото изпращаше своите поздрави за празника и пожелание за оздравяване наедно с поздравите на правуйчото и от практически съображения бе прибавил още отсега полагащите се за предстоящата Нова година честитки; между впрочем тъй бе постъпил и Ханс Касторп, когато своевременно бе съчинил лежешком своето коледно писмо заедно с клиничния рапорт до консула Тинапел.

Дървото в трапезарията светеше, изпращяваше, ухаеше и държеше будно в главите и сърцата на присъстващите съзнанието за тържествения час. Бяха се облекли празнично, господата носеха вечерни дрехи, по жените личаха накити, които вероятно любещи съпружески ръце бяха им изпратили от страните в равнината. И Клавдия Шоша бе сменила обичайната вълнена блуза с една салонна рокля, която обаче имаше някакъв самоволен или по-скоро национален оттенък: касаеше се до един светъл костюм с везба в селско-руски или пък балкански, може би български основен стил, гарниран със златни пайети, гънките на дрехата придаваха на фигурата някаква необичайна мекота и отлично хармонираха с нейната „татарска физиономия“ и особено с нейните „очи на степен вълк“, както Сетембрини благоволяваше да се изразява. Хората на „добрата руска маса“ бяха много весели, там най-напред гръмна шампанското, което после пиха почти на всички маси. На масата на братовчедите пралелята го поръча за племенницата си и за Маруся, като почерпи и всички останали. Менюто бе подбрано, то завърши със соленки и бонбони; после пиха кафе и ликьори, а от време на време някое клонче на елхата припламваше, изискваше „пожарогасителни“ действия и предизвикваше шумна, прекалена паника. Сетембрини, облечен както винаги, приседна за момент към края на банкета със своята клечка за зъби на масата на братовчедите, позакачи госпожа Щьор и после каза някоя и друга дума за сина на дърводелеца и равина на човечеството, чийто рожден ден днес фиктивно празнуват. Дали той наистина е живял, не е сигурно. Но това, което е било родено тогава и е почнало непрекъснатото си и до днес победно шествие, това било идеята за стойността на отделния човек заедно с идеята за равенството — с една дума, индивидуалистичната демокрация. В този смисъл той изпразни чашата, която му бяха предложили. Госпожа Щьор намери изразите му за „двусмислени и бездушни“. В знак на протест тя стана, а тъй като и без това хората бяха почнали да се придвижват към салоните, нейните сътрапезници последваха примера й.

Празненството тази вечер доби тежест и живот чрез връчването на подаръците на придворния съветник, който бе прескочил за половин час с Кнут и старшата сестра Милендонк. Действието протече в салона с оптическите забавни апарати. Отделния подарък на русите се състоеше от нещо сребърно — едно много голямо кръгло блюдо, в средата на което бе гравиран монограмът на доктора; неговата пълна неизползваемост биеше на очи. На кушетката, която другите пациенти подариха, можеше поне да се лежи, макар че беше още без покривка и възглавници — тапицирана бе само със сукно. Но откъм главата тя можеше да се регулира и Беренс веднага изпробва това нейно удобство, като се просна с ненужната табла под ръка по цялата си дължина отгоре й, затвори очи и захърка като дъскорезна, твърдейки, че е Фафнир със съкровището. Ликуването бе всеобщо. И госпожа Шоша се смя много на това представление, при което очите й се присвиха, а устата се отвори — съвсем по същия начин, тъй намери Ханс Касторп, както на Пшибислав Хипе, когато се смееше.

Веднага след оттеглянето на шефа насядаха около масите за игра. Руската компания зае както винаги малкия салон. Някои пациенти застанаха в трапезарията около коледното дърво, гледаха как догорелите свещици гаснат върху своите малки металически щипки и почопляха от закачените сладкиши. По масите, които вече бяха сложени за първата закуска, седяха усамотени гости, отдалечени един от друг, подпрени по най-различни начини; всеки мълчеше сам със себе си.

Първият коледен ден бе влажен и мъглив. Седели всред облаци, каза Беренс; тук горе мъгла нямало. Но дали облаци или мъгла, във всеки случай влагата се усещаше. Навалелият сняг почна да се топи по повърхността, стана порест и леплив. При задължителното лежане лицето и ръцете много по-болезнено се вкочаняваха, отколкото при мразовито, но слънчево време.

Вечерта денят бе отличен с една музикална продукция — истински концерт със столове на редици и напечатани покани, — специално за тези тук горе в санаториума „Бергхоф“. Това бе певчески концерт, изнесен от една професионална певица, която живееше в селото и даваше уроци; встрани, под деколтето й, висяха два медала, ръцете й приличаха на тояги, а гласът й със своето особено беззвучие красноречиво излагаше печалните причини за нейното заселване тук горе. Тя запя:

Аз нося моята Мине

със себе си навред.

Пианистът, който изпълняваше съпровода, бе също местен… Госпожа Шоша седеше на първия ред, но използва паузата, за да се оттегли, така че от него момент нататък Ханс Касторп можеше със спокойно сърце да слуша музиката (така или иначе, това бе музика), като четеше през време на пеенето текста на песните, който бе напечатан върху програмата. Сетембрини седя някое и друго време до него, но и той изчезна, след като забеляза нещо остро, пластично по адрес на тъпото bel canto на местната певица и изрази сатиричното си задоволство, задето и тази вечер всичките са събрани така задушевно и интимно. За да кажем истината, Ханс Касторп почувства облекчение, когато двамата — теснооката и педагогът — си отидоха и той можеше вече свободно да се съсредоточи в песните. Стори му се, че е добре, дето по целия свят, и то при най-особени условия, хората се занимават с музика, вероятно дори и при полярни експедиции.

Вторият коледен ден вече по нищо освен по лекото съзнание за неговото присъствие не се различаваше от един обикновен неделен или даже седмичен ден и когато той премина, коледният празник остана в миналото — или, също така вярно, той отново бе в някакво далечно бъдеще: една година, дванадесет месеца имаше сега отново дотогава, когато неговият цикъл щеше да се изпълни — в края на краищата само седем месеца повече, отколкото вече бе прекарал Ханс Касторп тук.

Но веднага след тазгодишната Коледа, още преди Нова година, умря, значи, спортният ездач. Братовчедите научиха това от Алфреда Шилдкнехт, наричана сестра Берта, болногледачката на бедния Фриц Ротбайн, която поверително им разказа, на коридора за събитието. Ханс Касторп прояви голямо участие: отчасти защото признаците на живот, които даваше ездачът, принадлежаха към първите му тукашни впечатления — към тези, които за пръв път сякаш бяха предизвикали топлинния рефлекс на кожата на лицето му, който от тогава не го и остави, — отчасти от морални, може да се каже: от духовни съображения. Той дълго задържа Йоахим в разговор с милосърдната сестра, която се бе вкопчила о тях, изпълнена с удоволствие от запитванията и отговорите. Чудо било, казваше тя, дето ездачът можал да доживее до празника. Той отдавна се бил проявил като жилава душа, но с какво е дишал напоследък, това за никого не било ясно. От няколко дни насам той се държал единствено с помощта на големи количества кислород: само вчера изконсумирал четиридесет балона, по шест франка единият. Това струвало много пари, както господата можели да пресметнат, а и трябвало да се има пред вид, че съпругата му, в чиито ръце след това издъхнал, оставала съвсем без средства. Йоахим не одобри този разход. Защо тези мъки, това изкуствено и скъпо отлагане при един съвсем безизходен случай? Човекът не бил за упрекване, дето слепешката поглъщал скъпия газ, защото са го били принудили. Но другите трябвало да мислят по-разумно и да го оставят в божието име да следва своя неизбежен път, съвсем независимо от условията или може би именно с оглед на тях. Живите имали също право и тъй нататък. Ханс Касторп настойчиво възрази. Братовчед му говорил за страданието почти като Сетембрини — без уважение и боязън. Ездачът накрай бил умрял, тук нямало място за шега, нищо друго не можели да сторят, освен да се отнасят със сериозност към станалото — на смъртника само чест и почитание, на това държал Ханс Касторп. Той се надявал само, че Беренс не се е развикал в последния момент и не е ругаел безбожнически ездача. Нямаше повод, обясни Шилдкнехт. Вярно, той към края направил един малък опит да се измъкне и й поискал да скочи от леглото, но само една думичка за безсмислието на подобни начинания стигнала, за да се откаже веднъж за винаги от тях.

Ханс Касторп отиде да види починалия. Това той стори от упорство към господстващата система на прикриване, защото презираше егоистичното „не искам да знам нищо, не искам да видя нищо, не искам да чуя нищо“ на другите и желаеше да им се противопостави чрез своето действие. На масата той се опита да завърже разговор около смъртния случай, но срещна равнодушна и толкова упорита съпротива, че се засрами и възмути. Госпожа Щьор стана направо груба. Какво му е хрумнало да говори за такива неща, запита тя, и на кой гвоздей си е закачил възпитанието. Заведеният в санаториума ред грижовно защищавал тях, пациентите от контакта с подобни истории и ето че пристигнал такъв един с жълто около устата си и почва на висок глас да говори за тях, и то при печеното, да, а освен това и в присъствието на д-р Блуменкол, когото всеки ден можело да сполети същото. (Последното с ръка пред устата.) При втори подобен случай тя щяла да се оплаче. Тогава, след като му се скараха, Ханс Касторп взе решение и го изпълни — що се отнася до него, да окаже последна почит на починалия съпациент чрез едно посещение и мълчаливо съсредоточаване пред леглото му, като настоя и Йоахим да стори същото.

Чрез посредничеството на сестра Алфреда те бяха допуснати в стаята на смъртника, която се намираше на първия етаж под техните стаи. Прие ги вдовицата, една малка, разрошена, съсипана от нощни бдения блондинка с кърпа пред устата си, със зачервен нос, облечена в карирано шотландско палто, на което бе вдигнала яката, защото в стаята бе много студено. Отоплението бе изключено, балконската врата — отворена. Младите хора изрекоха приглушено каквото бе необходимо и поканени от едно изпълнено с болка движение на ръката, пристъпиха през стаята към леглото — те вървяха с почтителна, люлееща се напред походка, без да стъпват на токовете си, и застанаха пред ложето на покойния, съсредоточени всеки посвоему: Йоахим войнишки стегнат, леко приведен напред „за почест“, а Ханс Касторп отпуснат и унесен, със скръстени отпред ръце и наклонена върху рамото глава, със същия израз на лицето, както когато слушаше музика. Главата на ездача бе поставена по-високо, така, че тялото, тази длъгнеста постройка, този разновиден, цикличен зародиш на живота, изглеждаше поради издигнатите под покривката крака още по-плоско, почти като дъска. Една цветна гирлянда бе сложена около коленете; от нея стърчеше палмово клонче, което докосваше големите, жълти, костеливи ръце, които бяха скръстени върху хлътналите гърди. Жълто и костеливо бе и лицето с голия череп, гърбавия нос, острите ябълчни кости и гъстите, червеноруси мустаци, които изглеждаха още по-плътни поради сивите хлътвания на бузите с поникналата по тях брада. Очите бяха склопени по някакъв неестествен начин — натиснати, трябваше да си каже Ханс Касторп, не затворени: последна услуга наричаха това, макар че то ставаше повече заради живите, а не заради мъртвеца. Това трябваше да се стори навреме, веднага след смъртта; защото напреднеше ли образуването на миозин в мускулите, то бе вече невъзможно — мъртвецът щеше да лежи с вторачени очи и деликатната представа за „вечния сън“ щеше да пропадне.

Ханс Касторп стоеше край одъра като вещ човек, чувствайки се на само в едно отношение в своята стихия — опитен, но смирен. „Сякаш е заспал“ — каза той от човещина, въпреки че имаше големи различия. И после почна с подобаващо сподавен глас разговор с вдовицата на ездача, осведоми се относно страданието на съпруга й, неговите последни дни и моменти, предстоящия транспорт на тялото до Каринтия; неговите въпроси свидетелстваха за участие и посветеност — отчасти медицинска, отчасти морално-духовна. Вдовицата, със своя провлечен и носов австрийски изговор, хълцайки от време на време, намери за забележително това, дето млади хора са способни да се занимават с чужди скърби, на което Ханс Касторп отговори, че братовчед му и той били също болни, освен това, що се отнася до него самия, той още отрано се бил изправял пред смъртния одър на близки роднини, бил кръгъл сирак, отдавна бил, така да се каже, запознат със смъртта. Каква професия си е избрал, запита тя. Той отговори, че е бил техник. — Бил? — Бил, да, защото междувременно се намесили болестта и един престой тук горе с доста неопределено времетраене, което представлявало един важен прелом и може би някаква повратна точка в живота му, кой можел да знае. (Йоахим го изгледа с изпитателен ужас.) А господин братовчед му? — Той искал да стане военен в равнината, бил офицерски кандидат. — О, каза тя, военният занаят естествено също бил професия, която приучвала към сериозност, войникът трябвало да е готов при известни обстоятелства да влезе в близък допир със смъртта и добре правел, ако отрано привикнел на такива зрелища. Тя отпрати младите хора с благодарност и приветливо самообладание, което трябваше да предизвика почит, като се има пред вид нейното притеснено положение и особено голямата сметка за кислорода, която бе оставил съпругът й. Братовчедите се върнаха на етажа си. Ханс Касторп се показа задоволен от посещението и духът му бе оживен от добитите впечатления.

— Requiescat in pace[10] — каза той. — Sit tibi terra levis. Requiem aeternam da ei, Domine.[11] Виждаш ли, когато се касае до смъртта или когато говорят на мъртъвци или за мъртъвци, отново влиза в сила латинският, това е официалният език за такива случаи, тогава забелязваш колко особено нещо е смъртта. Но това, че говорят латински в нейна чест, не е хуманистична любезност, езикът за мъртвите не е латинският език на образованите, разбираш ли, а има съвсем друг дух, съвсем противоположен, може да се каже. Това е сакрален латински език, монашески диалект, Средновековие, някакво приглушено, монотонно, подземно песнопение — Сетембрини не би го харесал, то не е за хуманисти, републиканци и педагози като него, то е от друго духовно направление — от другото, което съществува. Намирам, че трябва да сме наясно за различните духовни направления или духовни настроения, както може би по-правилно би трябвало да се изразим, има благочестиво, има и свободно направление. И двете имат своите предимства, но против свободното, направлението на Сетембрини, искам да кажа, имам това, че то сякаш е взело под аренда цялото човешко достойнство — прекалена работа. Другото направлението също така съдържа по свой начин голяма доза човешко достойнство и принуждава към благопристойност, честно поведение и благородна обредност повече дори, отколкото „свободното“, макар че постоянно се занимава с човешката немощ и неустойчивост и допуска мисълта за смъртта и тлението да играе толкова важна роля. Гледал ли си в театъра „Дон Карлос“ и как е било в испанския двор, когато крал Филип влиза, цял в черно, с Ордена на подвръзката и златното руно и бавно вдига шапката си, която изглежда почти като днешните наши бомбета — вдига я така нагоре и казва: „Грандове, сложете си шапките“ или нещо подобно, — това е държание от най-висока степен, трябва да се каже, не може да става дума за отпуснатост или разхайтени нрави, напротив, а и кралицата казва: „В моята Франция беше по-друго“, естествено на нея това й се струва прекалено взискателно и усложнено, тя би предпочела то да бъде по-весело, по-човешко. Но какво значи човешко? Човешко е всичко. Страхът на испанците от бога, тяхното тържествено смирение и строгата им изолация са изпълнени с достойнство разновидности на човещината, така мисля аз, а, от друга страна, с думата „човечно“ може да се покрие всяка разхайтеност и мекушавост, тук ще ми дадеш право.

— Давам ти право — каза Йоахим, — мекушавостта и разпуснатостта не мога и аз да търпя, трябва да има дисциплина.

— Да, това ти казваш като военен и аз признавам, че военните разбират от тия неща. Вдовицата беше съвсем права, когато каза, че вашият занаят е сериозен занаят, тъй като винаги трябва да сте готови за най-сериозна развръзка, за среща със смъртта. Вие си имате униформа, тя е проста, спретната, яката е корава, това ви принуждава към стегнато държание. После си имате йерархическа стълба, имате си чинопочитание и сложни начини за отдаване чест един другиму, това е в испански дух, то е смирение и по начало ми харесва. И у нас, цивилните, в нашите обичаи и нашето държание би трябвало малко повече да господства този дух, бих предпочел да е така, то повече би подобавало. Намирам, че светът и животът изискват повече всички да се носят в черно, с колосани плисирани яки вместо вашите днешни яки и да се държат един към друг сериозно, сдържано и церемониално, мислейки за смъртта — това бих одобрил, то би било морално. Виждаш ли, и това е една самомнителна грешка, на Сетембрини, още една, добре, че в разговора ни стана дума за нея. Той смята, че е взел под аренда не само човешкото достойнство, но и морала — със своята „практична работа за живота“, своите неделни празненства на прогреса (сякаш тъкмо в неделя хората нямат за какво друго да мислят освен за прогреса) и своето систематично изкореняване на страданията; ти между впрочем за тия работи нищо не знаеш, но той ми ги разправи за мое поучение; иска систематично да ги изкорени посредством една енциклопедия. Ами ако тъкмо това ми се струва неморално — какво тогава? На него естествено не ще го кажа, той ще ме натика в дън земя със своя пластичен говор и ще каже: „Предупреждавам ви, инженере!“ Но за мислене, човек може да мисли — сир, дайте свобода на мислите. Искам да ти кажа нещо — приключи той. (Те бяха стигнали до Йоахимовата стая и Йоахим се приготовляваше за лягане.) — Ще ти кажа какво възнамерявам. Живеем тук в непосредствено съседство с умиращи хора, натоварени с най-тежък кръст и мъки, а не само дето се правим, че това никак не ни засяга, но на всичко отгоре ни галят и пазят да не би да влезем в някакъв допир с тях и да забележим нещичко; и спортния ездач ще изнесат тайничко, докато вечеряме или закусваме. Това намирам за неморално. Госпожа Щьор се разгневи само задето споменах смъртния случай, глупава работа, щом като си е простичка и смята, че „Тиха, тиха, кротка песен“ е от „Танхойзер“, както тия дни поддържаше на масата, би трябвало все пак да има малко чувство за морал, а и другите също. Ето защо съм решил за в бъдеще да се интересувам малко повече за тежко болните и умиращите в санаториума, това ще ми подейства благотворно — от одевешното посещение също се почувствах добре. Горкият Ройтер, когото на времето, през първите си дни тука, видях през вратата на № 25, сигурно отдавна се е преселил при праотците си и потайно са го изнесли навън — той още тогава имаше прекалено широки очи. Но затова пък тук има други, санаториумът е пълен, винаги пристигат нови; сестра Алфреда или пък старшата сестра, а даже и самият Беренс сигурно ще ни помогнат да установим една или друга връзка това няма да е трудно. Допусни, че някой умиращ има рожден ден и разберем това — има начини да го разберем. Добре, ние пращаме в стаята на съответния или на съответната — на него или на нея, според случая — една саксия с цвете, проява на внимание от страна на двама неупоменати колеги — сърдечни пожелания за оздравяване, думата оздравяване винаги е уместна — от учтивост. После естествено ще кажат на съответния кои сме, той или тя ще ни изпратят въпреки своята слабост един любезен поздрав през вратата и може би ще ни поканят за момент в стаята, за да разменим с тях някоя и друга човешка приказка, преди да се разпаднат. Тъй си представям това. Не си ли съгласен? Във всеки случай за себе си съм взел решение.

Йоахим нямаше какво толкова да противопостави на тези намерения.

— Това е против заведения тук ред — каза той; — ти до известна степен искаш да го обърнеш с краката нагоре. Но по изключение и ако ти проявиш такова желание, смятам, че Беренс сигурно ще ти даде разрешение. Ти можеш да се позовеш и на медицинските си интереси.

— Да, между другото и на тях — каза Ханс Касторп.

Мотивите, които бяха предизвикали желанието му, бяха наистина преплетени. Протестът срещу господстващия егоизъм бе само един от тях. Тук играеше роля и нуждата на духа му да се отнася сериозно и с почит към страданието и смъртта — една нужда, която се надяваше да задоволи и укрепи посредством близостта с тежко болни и умиращи в противовес на многократните обиди, на които биваше подложен на всяка крачка, ежедневно, ежечасно и чрез които някои преценки на Сетембрини намираха едно нараняващо потвърждение. Примери колкото искаш; ако бяха запитали Ханс Касторп, той може би най-напред би заговорил за тези в санаториума „Бергоф“, които по общи признания изобщо не бяха болни и живееха тук напълно доброволно под официалния предлог на леко увреждане, а всъщност само за свое удоволствие и защото харесваха санаториалния режим; такава беше споменатата вече вдовица Хесенфелд, една подвижна жена, чиято страст бе обзалагането: тя се обзалагаше с господата, обзалагаше се за всичко и на всичко, обзалагаше се за времето, което ще настъпи, за блюдата, които ще сервират, за резултата от общи прегледи и за месеците, които ще бъдат предписани някому за престой тук; обзалагаше се за шампионите при някои спортни състезания на бобслей, ветроходни шейни, кънки или ски, за развитието на заплитащи се любовни истории между пациентите и за стотици други, често пъти съвсем незначителни и безразлични неща, обзалагаше се на шоколад, на шампанско и хайвер, които после тържествено се изконсумирваха в ресторанта, на пари, на билети за кино и даже на целувки — за даване и за получаване, — с една дума, нейната страст изпълваше трапезарията с напрежение и живот, само че в очите на младия Ханс Касторп нейното поведение естествено не изглеждаше много сериозно, дори самото й присъствие тук му се виждаше неподобаващо за достойнството на едно място на страданието.

Той вътрешно искрено се стремеше да брани и да крепи у себе си това достойнство, колкото и трудно да му бе, след като бе прекарал вече почти половин година между тия тук горе. Наблюденията, които постепенно бе натрупал върху живота и постъпките им, върху техните нрави и възгледи, малко помагаха на добрата му воля. Ето например двете мършави седемнайсет-осемнайсетгодишни контета, наричани „Макс и Мориц“, които даваха много храна за приказки със своите вечерни излизания за игра на покер и гуляи в дамска компания. Неотдавна, тоест една седмица след Нова година (защото нека отбележим, че докато разказваме, тихият поток на времето неуморно напредва), на закуска се разпространи новината, че масажистът ги сварил на леглата с изпомачкани вечерни дрехи. Ханс Касторп също се разсмя: но ако това бе срамно за добрата му воля, то още съвсем не бе голяма работа в сравнение с историите на адвоката Айнхуф от Ютербог, един четиридесетгодишен мъж с остра брадичка и черни косми по ръцете, който седеше от известно време на масата на Сетембрини на мястото на оздравелия швед и не само всяка нощ се прибираше пиян, но и една нощ съвсем не се прибра — намериха го на ливадата. Смятаха го за опасен пройдоха и госпожа Щьор можеше да посочи с пръст младата дама, между впрочем с годеник в равнината, която в никое си време видели да излиза от стаята на Айнхуф, облечена само с кожено манто, под него не носела нищо освен едни, памучни кюлоти. Това бе скандално — не само изобщо, в морален смисъл, но скандално и обидно лично за Ханс Касторп в смисъла на духовните му старания. Тук се прибавя, че не можеше да помисли за адвоката, без да се сети за Френцхен Оберданк, онова сресано на път добро момиченце, което майка му, една сериозна провинциална дама, бе довела тук горе преди няколко седмици. При своето пристигане и след първия преглед Френцхен Оберданк минаваше за леко болна, но дали беше станало грешка, или нейният случай бе от ония, където на първо време въздухът е полезен не против болестта, а за болестта, или пък защото малката се бе вплела в някакви интриги и напрежения, които й бяха навредили: веднъж, четири седмици след постъпването й, тя, на излизане от новия преглед, пристъпи в трапезарията, хвърли ръчната си чантичка във въздуха и извика с ясен глас: „Ура, трябва да остана една година!“, при което целият салон се заля в хомерически смях. Но две седмици по-късно бе разпространена новината, според която адвокатът Айнхуф бил постъпил като мошеник спрямо Френцхен Оберданк. Между впрочем този израз минава за наша сметка или за сметката на Ханс Касторп — за доносителите тази новина не изглеждаше особено нова в същината си, за да си послужат с толкова силни думи. Освен това те с вдигане на рамене подхвърляха, че за такива истории трябва да има налице двама души и че вероятно нищо не е станало против желанието и волята и на двамата участници. Поне такова бе становището и моралната преценка на госпожа Щьор по въпросния случай.

Каролине Щьор бе отвратителна. Ако нещо пречеше на Ханс Касторп и на неговите добронамерени духовни старания, то бе битието и съществото на тази жена. Достатъчни му бяха нейните постоянни езикови простотии. Тя казваше „агоня“ вместо „агония“; „несолветен“, когато искаше да упрекне някого в нахалство, и описваше процесите, които предизвикват слънчево затъмнение, по един ужасно безсмислен начин. Натрупаният сняг бил „в голям капацитет“, казваше тя, а веднъж накара господин Сетембрини цял ден да се чуди, защото обяви, че понастоящем четяла една книга, взета от библиотеката, която щяла да го интересува — „Бенедито Ченели в превод на Шилер“. Тя обичаше изрази, които дразнеха Ханс Касторп поради своето безвкусие и модно просташка изтърканост, като например: „Това е вече върхът на всичко!“ или: „Нямаш си представа!“ А когато определението „ослепително“, което това модно лапацало дълго време употребяваше за „блестящо“ или „отлично“, се оказа напълно изтъркано, омаломощено и раздърпано, тоест остаряло, тя се хвърли върху най-новото — думата „ужасно“, и взе да намира, сериозно или на подигравка, всичко „ужасно“, пързалката за шейни, сладкишите и собствената си телесна температура, което също така бе отвратително. Към това се прибавяше и нейното сплетничене — и то бе извън всяка мярка. Тя можеше най-сетне да разправя, че госпожа Заломон днес носела най-финото си дантелено бельо, тъй като щяла да ходи на преглед да се кипри в него пред лекарите — имаше нещо вярно в това, Ханс Касторп сам бе добил впечатлението, че процедурата на прегледа, независимо от резултата, доставя удоволствие на дамите — те кокетно се кичеха преди това. Но как можеше човек да посрещне твърдението на госпожа Щьор, според което госпожа Редиш от Познан, болна вероятно от туберкулоза в гръбначния мозък, трябвало един път седмично да се разхожда по десет минути гола-голеничка пред придворния съветник в стаята му? Невероятността на това твърдение почти се равняваше на неговото безобразие, но госпожа Щьор се вереше и кълнеше, поддържаше го, макар че бе трудно да се разбере как клетата жена посвещава толкова усърдие, енергия и деспотичност на подобни случаи, след като нейните собствени работи й създаваха много тревоги. От време на време я обземаха пристъпи на малодушна, сълзлива загриженост, която отдаваше на своята уж растяща „отпуснатост“ или на възходящата крива върху листа за температурата. Тя пристигаше на масата разхълцана, скупчила носна кърпа пред устата си, докато сълзи обливаха изпосталелите й червени бузи — вайкаше се, че Беренс искал да я тури на легло и че искала да знае какво е казал зад гърба й, какво има, какво става с нея, искала да погледне истината право в очите! Тя с ужас забеляза един ден, че леглото й е поставено с краката към вратата и едва ли не получи гърчове поради това откритие. Не можаха отведнъж да разберат нейния гняв и ужас, особено Ханс Касторп не можа отначало нищо да схване. Е, та? Какво от това? Защо да не бъде поставено леглото, както са го поставили? Нима той, за бога, не разбира? „С краката напред…“ Тя вдигна страшна врява и веднага преместиха леглото, макар че оттогава светлината отвън падаше върху възглавницата й, което пречеше на съня й.

Всичко това бе несериозно, то почти с нищо не задоволяваше духовните потребности на Ханс Касторп. Една ужасяваща случка, която по него време разтревожи трапезарията, направи особено впечатление на младия човек. Един нов пациент, учителят Попов, мършав и тих човек, който се бе настанил на „добрата руска маса“ заедно със своята също така мършава и тиха годеница, се оказа епилептик; тъкмо когато бяха вече сервирали яденето, той получи типичен остър пристъп с оня рев, чийто демоничен и нечовешки характер често е описван, свлече се от стола си на земята и затърчи ръцете и краката си по най-ужасяващ начин. Още по-лошо бе това, че току-що бяха сервирали риба и имаше опасност Попов да се задуши от някоя кост при тези свои спазми. Възбудата бе неописуема. Дамите, начело с госпожа Щьор, без по нещо да й отстъпваха госпожите Заломон, Редиш, Хесенфелд, Магнус, Илтис, Леви и другите, изпаднаха в най-различни видове истерия, така че някои почти бяха в състоянието на Попов. Крясъците им бяха оглушителни. Навред се виждаха само зажумели очи, зинали уста и изкривени тела. Една-единствена предпочете да падне тихо в несвяст. Имаше и случаи на задавяне, тъй като припадъкът на Попов бе изненадал всичките във време на дъвкане и гълтане. Част от сътрапезниците избягаха през всички възможни изходи, също и през вратите към верандата, макар че вън бе влажно и студено. Независимо от ужаса върху целия случай тегнеше едно особено, неприлично ударение, и то въз основа на една наложила се на всички асоциация, която бе във връзка с последната лекция на д-р Кроковски. При своето изложение върху любовта като болестотворна сила миналия понеделник аналитикът бе споменал за епилепсията; в прааналитичните времена човечеството виждало в тая болест ту пророчески пристъп, ту овладяване от бяс, а Кроковски я описа наполовина с поетични, наполовина с безмилостно научни думи като еквивалент на любовта и оргазъм на мозъка, с една дума, и опозори по такъв начин, че неговите слушатели трябваше да схванат поведението на Попов като илюстрация към лекцията, като блудно откровение и тайнствен съблазън; ето защо и закриването на очите, бягството на дамите бе израз на известна свенливост. Придворният съветник също бе в трапезарията и той, подпомогнат от старшата сестра Милендонк и един млад здравеняк от същата маса, изнесе в хола припадналия, който бе посинял, вцепенен, изкривен и с пяна на устата; там доста дълго време гледаха как лекарите, старшата сестра и друг персонал се занимават с епилептика, когото после отнесоха на носилка. Не много след това видяха господин Попов щастлив и доволен — в компанията на своята също така щастлива и доволна годеница — да седи отново на „добрата руска маса“ и като че ли нищо не бе ставало, да си дояжда обяда!

Ханс Касторп бе взел участие в събитието, като показа всички външни признаци на почтителен ужас, но всъщност цялата работа не му се стори толкова сериозна, нека му прости бог. Вярно, Попов би могъл да се задуши от хапката риба, но нали в действителност не се задуши; въпреки всичката безсъзнателна ярост и вилнеене той сигурно не си спомняше за това. И външността му не бе такава, че да подкрепи страхопочитанието на Ханс Касторп към страданието; и тя, каквато си беше, само умножи впечатленията на несериозна отпуснатост, които той тук горе със съпротива възприемаше и на които желаеше да противодейства чрез едно противно на господстващия обичай по-близко запознанство с тежко болните и умиращите.

На етажа на братовчедите, недалеч от техните стаи, лежеше едно съвсем младо момиче на име Лайла Гернгрос, която според съобщенията на сестра Алфреда бе на път да умре. Тя бе получила за десет дни четири кръвоизлива и родителите й бяха дошли, за да видят дали ще може да я закарат жива до дома, но това се оказа невъзможно: придворният съветник каза, че бедната малка Гернгрос не ще понесе пътуването. Тя беше шестнадесет-седемнадесетгодишна. Ханс Касторп видя тук удобен случай да осъществи плана си за саксията с цвете и пожеланията за оздравяване. Вярно, Лайла нямаше сега рожден ден, нито пък — по човешки предвиждания — щеше да го дочака, тъй като той се падаше през пролетта — както бе разузнал Ханс Касторп; но той реши, че това не трябва да бъде пречка за милосърдното му начинание. При една обедна разходка около казиното той влезе с братовчед си в някаква цветарница, където с развълнувани гърди задиша влажната и пълна с ухания атмосфера, и купи една красива хортензия, която нареди да изпратят в стаята на малката умираща; пратката бе придружена от картичка, върху която нямаше подпис, а само думите. „От двамата съобитатели, с най-искрени пожелания за оздравяване“. Той бе весел, приятно омаломощен от уханията на растенията и топлинката в магазина, от която след външния студ очите му се просълзиха; сърцето му силно биеше, обзе го някакво чувство за авантюристичността, дързостта, предприемчивостта на това дребно начинание, на което тайничко придаваше символично значение.

Лайла Гернгрос нямаше частна болногледачка, за нея се грижеха непосредствено госпожица фон Милендонк и лекарите, но сестра Алфреда постоянно се навърташе около нея и докладваше на младите хора за въздействието на тяхната пратка. Потисната от безизходицата на състоянието си, малката се зарадвала като дете на анонимния поздрав. Цветето стояло до леглото й, тя го милвала с погледи и с ръце, грижела се да го поливат редовно и дори при най-тежките пристъпи на кашлица, които я измъчвали, не откъсвала измъчения си поглед от него. Нейните родители, майор от запаса Гернгрос и жена му, били също така трогнати и зарадвани; тъй като не познавали никого в санаториума, те не се и опитвали да отгатнат кои може да са изпращачите; тогава сестра Шилдкнехт, както сама си призна, не се сдържала и разкрила анонимността, като назовала дарителите. Тя им предаде молбата на тримата Гернгрос да ги посетят, за да приемат техните благодарности; ето как на другия ден сестрата ги поведе и те влязоха на пръсти в стаята на страдалицата Лайла.

Умиращата беше едно извънредно миловидно русо създание със сини очи, подобни на незабравки, което имаше деликатен, но съвсем не мизерен вид въпреки ужасните кръвоизливи и въпреки че дишаше само с един незадоволителен остатък от здрава белодробна тъкан. Тя поблагодари и заговори с един малко беззвучен, но приятен глас. Розово сияние се появи върху бузите й и не слезе от тях. Ханс Касторп обясни на присъстващите родители и на дъщеря им своята постъпка, нещо, което те сигурно очакваха, и до известна степен им се извини; той говореше приглушено и развълнувано, с нежно почитание. Малко оставаше — вътрешният подтик за това бе налице — и той би подгънал едното коляно пред леглото, но само подържа дълго време ръката на Лайла в своята, въпреки че тази гореща ръчица бе не само влажна, но направо мокра, тъй като потната секреция на детето бе извънмерна; то постоянно отделяше толкова вода, че плътта му отдавна би трябвало да се спече и изсъхне, ако голямата консумация на цитронада, от която имаше цяла гарафа върху нощната масичка, не уравновесяваше донякъде изпотяването. Колкото и да бяха натъжени, родителите поддържаха съгласно човешките обичаи краткия разговор със запитвания около личния живот на братовчедите и други подобни средства. Майорът беше широкоплещест мъж с ниско чело и щръкнали мустаци — един исполин, който очевидно нямаше никаква органическа вина за предразположението и възприемчивостта на дъщеричката. Безспорно тук по-скоро бе виновна жена му, дребна личност от подчертано туберкулозен тип; поради тази „зестра“ и съвестта й изглеждаше обременена. Когато след десетина минути Лайла прояви признаци на умора или по-скоро на свръхвъзбуда (розовият цвят на бузите й се сгъсти, а очите-незабравки обезпокоително заблестяха) и сестра Алфреда с поглед подкани братовчедите да се сбогуват, госпожа Гернгрос ги изпрати до пред вратата и се отдаде на самообвинения, които покъртиха Ханс Касторп. У нея, само у нея се криела причината, уверяваше тя; само от нея можело детето й да наследи това, мъжът й нямал никакво участие, ни най-малка вина нямал. Що се отнасяло до нея самата, тя можела да ги увери, че само за кратко време е била засегната съвсем малко, отгоре-отгоре, съвсем кратковременно — като младо момиче. После се оправила, напълно се оправила, така й рекли, защото искала да се омъжи, да се омъжи и да си поживее… и наистина това й се удало: съвсем поправена и оздравяла, встъпила в брак с нейния любим, здрав като канара съпруг, у когото нямало и помен от подобни истории. Но колкото и чист и здрав да бил той, все пак не могъл да предотврати със своето влияние нещастието.

Но ето че при детето — и това било най-ужасното, — при детето излязло наяве това, което било погребано и забравено, и то не можело да се справи с него, то загива, докато майката го била прескочила и стигнала до по-устойчива възраст — то умирало, клетото, милото дете, лекарите не давали вече надежда и само тя е виновна за всичко, само нейният предишен живот. Младите хора се опитаха да я утешат, смънкаха нещо за възможността да настъпи и щастлив обрат. Но майоршата само изхълца и им поблагодари още веднъж за всичко, за хортензията и за това, че със своето посещение били малко разсеяли и ощастливили детето. Ето го, лежало, горкичкото, всред своята мъка и самота, докато други млади момичета се радвали на живота и танцували с красиви млади господа — болестта ни най-малко не убивала желанието за такива работи. Те двамата внесли малко слънчев зрак в нейната стая, боже мой, може би последния. За нея хортензията била като бален успех, а разговорът с двамата представителни кавалери като един приятен малък флирт, това тя, майката Гернгрос, добре била забелязала.

Този разговор неприятно засегна Ханс Касторп особено след като на всичко отгоре майоршата не произнесе правилно думата „флърт“, тоест не по английски, а с немско „и“, което безмерно го раздразни. Пък и той не беше никакъв представителен кавалер, а само бе посетил Лайла в знак на протест срещу господстващия егоизъм и от медицинско-духовни съображения. Накратко, той бе малко разстроен от крайния изход на историята, доколкото се отнася до становището на майоршата, но иначе бе много оживен и пленен от процеденото начинание. Две впечатления, уханието на пръст в цветарницата и мокротата на Лайлината ръчица, бяха останали в ума и душата му. И тъй като началото вече бе сложено, той още същия ден уговори със сестра Алфреда едно посещение при нейния питомец Фриц Ротбайн, който ужасно скучаеше със своята болногледачка, макар че, ако не мамеха всички признаци, още много малко време му бе определено да живее.

Нищо не помогна на добрия Йоахим и той трябваше да вземе участие. Поривът и благотворително предприемчивият дух на Ханс Касторп излязоха по-силни от нежеланието, което Йоахим успяваше да изрази най-много чрез мълчание и свеждане на очи, защото не можеше да се обоснове, без да се прояви като нехристиянин. Ханс Касторп много добре виждаше това и съумяваше да извлече полза от него. Той много добре разбираше това нежелание. Но ако сам той се чувстваше оживен и ощастливен от такива начинания и ако те му се струваха насърчителни? Няма що, трябваше просто да не обръща внимание на безмълвната съпротива на Йоахим. Заедно с Йоахим прецениха дали не могат да изпратят или занесат цветя и на младия Фриц Ротбайн, макар че този умиращ бе от мъжки пол. Той много искаше да направи това; според него без цветя не можеше; опитът с хортензията, която беше виолетова и изящна, извънредно му хареса; и така той реши, че полът на Ротбайн е уравновесен от безнадеждното му състояние и че за да му се подаряват цветя, не е необходимо да има рожден ден, защото на умиращите без друго и постоянно трябва да се гледа като на деца, които имат рожден ден. Като реши това, той отново се озова с братовчед си всред излъчващата топлина и ухание на пръст атмосфера на цветарницата и влезе при господин Ротбайн с току-що напръскан и ухаещ букет от рози, карамфили и шибой, воден от Алфреда Шилдкнехт, която бе съобщила за посещението на младите хора.

Тежко болният, едва двадесетгодишен, а вече с плешива и посивяла глава, восъчноблед и изтощен, с големи ръце, голям нос и големи уши, се просълзи от благодарност за утешението и развлечението — когато поздрави двамата и прие букета, той наистина се поразплака от слабост, но после, веднага след това, макар и с почти шептящ глас, заговори за търговията с цветя в Европа и за нейния все още продължаващ бурен подем, за големия експорт от цветарниците в Ница и Кан, за вагонните и пощенските пратки, които ежедневно напускат тия градове във всички посоки, за пазарите на едро в Париж и Берлин и за снабдяването на Русия. Защото той бил търговец и в тая област били всичките му интереси — докато все още бил жив. Баща му, фабрикант на кукли в Кобург, го бил изпратил да учи в Англия, тъй шушнеше той, и там се разболял. Трескавото му състояние обаче сметнали за тифозно и съответно го лекували, тоест хранели го диетично, с разводнени супи, от което съвсем отпаднал. Тук горе му дали да яде и той ял: с пот на лицето седял в леглото и опитвал да се храни. Но вече било твърде късно, за съжаление заболели били и червата му, напразно му изпращали от дома език и пушени змиорки, той нищо вече не понасял. Баща му бил на път за насам, Беренс го повикал с телеграма. Защото смятали да приложат една решителна интервенция, секция на ребра, искали за всеки случай да опитат, макар че шансовете били нищожни. Ротбайн шепнеше съвсем делово по тия неща, а и въпроса за операцията разгледа напълно като търговец — докато живеел, щял да взима отношение към нещата само от тази гледна точка. Разноските, шепнеше той, включително анестезията на гръбначния мозък, щели да възлязат точно на хиляда франка, защото се касаело до почти целия гръден кош, до шест или осем ребра, и сега той се питал дали тази инвестиция щяла що-годе да се рентира. Беренс го увещавал, но неговият интерес бил безспорен, докато неговият (на Ротбайн) интерес изглеждал съмнителен и не се знаело дали няма да постъпи по-разумно, ако си умре заедно с ребрата.

Трудно бе да му се даде съвет. Братовчедите казаха, че при калкулацията трябва да се има пред вид и изтъкнатата хирургическа сръчност на придворния съветник. Съгласиха се да изчакат като решително мнението на пътуващия насам Ротбайн старши. При сбогуването младият Фриц пак се поразплака и макар че това бе само от слабост, сълзите, които проля, странно контрастираха с отривистата деловитост на неговия начин на мислене и говорене. Той помоли господата да повторят посещението си и те с готовност обещаха, но не можаха вече да сторят това. Защото вечерта бе пристигнал фабрикантът на кукли, а на другия ден пристъпиха към операцията, след което синът не можеше вече да приема посещения. А два дни след това Ханс Касторп мина с Йоахим край стаята на Ротбайн и видя, че я разтребват. Сестра Алберта междувременно бе напуснала с куфарчето си санаториума „Бергхоф“, тъй като по спешност я бяха повикали в друго заведение при друг умиращ; тя бе се упътила към него с въздишка, прикрепвайки зад ухото си лентата, която придържаше пенснето й, тъй като това бе единствената й перспектива.

Една „напусната“, освободена стая, която разтребват при накамарени мебели и отворена двойна врата — както можеше да се забележи на минаване край нея на път за трапезарията или за навън, — такава стая бе красноречива, но и толкова обичайна гледка, че едва ли казваше много, особено на човека, който на времето също така се е настанил в една току-що по същия начин „станала свободна“ и разтребена стая, където се бе почувствал като у дома си. Понякога се знаеше кой е живял в съответния номер и това караше човек да се замисли: така бе този път, така и след една седмица, когато Ханс Касторп видя на минаване стаята на малката Гернгрос в същото състояние. В този случай и на пръв поглед неговият разум се опълчи против смисъла на господстващата там шетня. Той стоеше и гледаше, унесен и уязвен, когато покрай него мина придворният съветник.

— Стоя тук и гледам шетнята — каза Ханс Касторп. — Добър ден, господин придворен съветник. Малката Лайла…

— Мда — отговори Беренс и вдигна рамене. След мълчание, необходимо за ефекта от този жест, той добави: — Вие май съвсем редовно я поухажвахте преди спускането на завесата? Харесва ми, дето се позагрижвате за моите дробосвирци в кафезите, и то като се има пред вид, че все пак не сте от най-здравите. Хубава проява от ваша страна, не, не, нека си кажем правичката, че това е една твърде хубава черта във вашата характеристика. По тоя случай: да ви помагам ли по малко от време на време? Имам още сума щиглеци — стига да се интересувате. Сега например ще се отбия при моята „препълнена“ пациентка. Ще дойдете ли? Ще ви представя просто като един състрадателен неин другар по съдба.

Ханс Касторп каза, че придворният съветник му е взел думата от устата и му е предложил тъкмо това, за което току-що е искал да го помоли. С удоволствие щял да се възползва от разрешението и бил готов да го придружи. Но коя била тази „препълнена“ и как да разбира това прозвище?

— Буквално — каза придворният съветник. — Съвсем точно и не метафорично. Нека тя сама ви разправи.

С няколко крачки те стигнаха до стаята на „препълнената“. Придворният съветник се втурна през двойната врата, като заповяда на придружителя си да чака. При повторното излизане на Беренс откъм стаята прозвуча астматичен, но ясен и весел смях и говор, който бе заглушен от затварянето на вратата. Но и състрадателният посетител бе посрещнат от същия смях и говор, когато няколко минути по-късно го пуснаха да влезе и Беренс го представи на лежащата в кревата руса дама, чиито сини очи любопитно го заоглеждаха; подпряла с възглавници гърба си, тя бе полуседнала, овладяна от неспокойство, постоянно се разсипваше във висок, кръшен смях сякаш от сребърни звънчета и се бореше за въздух, възбудена и поласкана до притеснение. Тя се смееше на приказките на придворния съветник, с които й представи посетителя, а когато той си тръгна, многократно му извика „сбогом“, „много благодаря“ и „довиждане“, като му махаше с ръка; тя звънко въздъхна, разля потоци сребърен смях, опираше ръцете си върху вълнуващите се под батистената нощница гърди и не можеше да задържи краката си мирни. Тя се казваше госпожа Цимерман.

Ханс Касторп я познаваше бегло от виждане. Тя се бе хранила няколко седмици наред на масата на госпожа Заломон и на лакомия ученик и винаги се смееше. После изчезна, без това да бе направило някакво впечатление на младия човек. Сигурно си е заминала, помислил бе той, доколкото изобщо се бе занимавало нейното изчезване. А сега я намери тук с прозвището „Препълнената“ и чакаше да му обяснят какво означава то.

— Ха-ха-ха-ха-ха — кръшно се смееше тя поласкана, а гръдта й се вълнуваше. — Ужасно забавен човек е този Беренс, приказно забавен, просто да се пукне човек от смях. Но седнете, господин Кастен, господин Карстен, как ви беше името всъщност, то е толкова забавно, ха-ха, хи-хи, прощавайте! Седнете на тоя стол тук до краката ми, но позволете ми да си поритам, не мога… хаа — въздъхна тя с отворена уста и отново кръшно се разсмя, — съвсем не мога да се сдържа…

Тя бе почти хубава, имаше изтеглени, макар и доста остри черти и малка двойна брадичка. Но устните й бяха синкави, а и върхът на носа й имаше същата окраска — сигурно от недостиг на въздух. Ръцете й, които бяха приятно изтънели и добре отговаряха на дантелените маншети на нощницата й, също не можеха да стоят мирно — като краката. Шията й беше момчешка, с трапчинки над крехките ключици, а и гърдите, които смехът и задухът караха насила да се разтърсват леко, изглеждаха нежни и млади. Ханс Касторп реши да й изпрати или донесе красиви цветя от експортните цветарници в Ница или Кан — напръскани и ухаещи. С известно безпокойство той се присъедини към пърхащото, угнетяващо веселие на госпожа Цимерман.

— Значи, вие посещавате тук болните от по-първа ръка? — попита тя. — Колко забавно и любезно от ваша страна, ха-ха-ха-ха! Но представете си, че аз съвсем не съм от тях, тоест всъщност доскоро съвсем не бях от тях, ни най-малко… Докато неотдавна ми се случи… Слушайте, това сигурно ще бъде най-смешното, което вие през целия си живот… — И борейки се за въздух, тя с чуруликане и трели му разказа какво й се било случило.

Тя била дошла тук малко болна — все пак болна, защото иначе не би дошла, може би не съвсем леко, но по-скоро леко, отколкото тежко болна. Пневмотораксът, това още ново и бързо добило голяма известност постижение на хирургическата техника, и при нейния случай дал отлични резултати. Операцията се оказала напълно сполучлива, състоянието и самочувствието на госпожа Цимерман напредвали най-отрадно, съпругът й — защото тя била омъжена, макар и бездетна — очаквал завръщането й след три-четири месеца. Тогава тя за развлечение се разходила до Цюрих — за това пътуване нямало друга причина освен нуждата от развлечение. И тя наистина се забавлявала, колкото й душа искала, при което обаче съзнала необходимостта от едно допълване на дроба и възложила тази работа на един тамошен лекар. Мил и забавен млад човек, ха-ха-ха, ха-ха-ха, но какво се случило. Той я препълнил! Нямало друго определение за това, думата казвала всичко. Искал й само доброто, но сигурно не си знаел работата както трябва и, с една дума, тя се върнала тук горе в препълнено състояние — ха, хи-хи-хи! — тоест сърцето я стягало и въздухът не й достигал; Беренс, който страшно я навикал, веднага я турил на легло. Сега била тежко болна — всъщност не била от първостепенните болни, но била изпортена, похабена — ами лицето му, ха-ха-ха, най-смешно от всичко било лицето му! И като очерта с пръст лицето му, тя се разсмя така, че сега и челото й взе да посинява. Най-смешен обаче бил Беренс, когато я ругаел и нагрубявал нея още предварително я напушил смях, когато разбрала, че са я препълнили. „Вие се намирате в абсолютна опасност за живота!“ — креснал й той без всякакви заобикалки и усуквания, истинска мечка, ха-ха-ха, хи-хи-хи, прощавайте.

Не бе ясно в какъв смисъл се смееше тя тъй кръшно на изявлението на придворния съветник — дали само заради неговата „грубост“ и защото не му вярваше, или затова, че макар и да му вярваше (а не можеше да не му вярва), намираше ужасно забавна цялата работа, тоест опасността за живота си. Ханс Касторп остана с впечатление, че вярно е второто и че тя кръшно се смее, чурулика и разлива трели наистина само от детинско лекомислие и поради безразсъдството на птичия си мозък, което той не одобряваше. Въпреки това Ханс Касторп й изпрати цветя, но не видя вече смеещата се госпожа Цимерман. Защото, след като няколко дена наред я поддържали с кислород, тя починала, както си му е редът, в обятията на повикания с телеграма съпруг — гъска и половина, добави от себе си придворният съветник, когато разправяше това на Ханс Касторп.

Но още преди това състрадателният и предприемчив дух на Ханс Касторп бе установил с помощта на придворния съветник и болногледачите други връзки с тежко болните в санаториума, а Йоахим бе принуден да върви с него. Така го заведоха при сина на госпожа „Tous-les-deux“ — втория, който й бе останал, след като съседната стая на първия отдавна бе разтребена и опушена с Н2СО. После го заведоха и при момчето Теди, което неотдавна бе дошло от профилактичния институт „Фридерицианум“, тъй като неговият случай бе се оказал много тежък за там. Освен това и при нещастната и толкова желаеща да я харесват госпожа фон Малинкрод, която получи цвете както и горепоменатите и която Ханс Касторп на няколко пъти даже нахрани с каша в присъствието на Йоахим… В края на краищата те се прочуха като самаряни и милосърдни братя. В този смисъл и Сетембрини веднъж заговори Ханс Касторп:

— По дяволите, инженере, чувам поразителни работи за вашия живот. Вие май сте се отдали на благотворителност? Търсите оправдание чрез добри дела?

— Дребна работа, господин Сетембрини. Няма нищо особено, та да се вдига шум. Братовчед ми и аз…

— Я не забърквайте тук братовчед си! Макар и да става дума за вас двамата, играта водите вие, това е положително. Лейтенантът е една почтена, но обикновена и духовно незастрашена натура, която създава само малки безпокойства на възпитателя. Не ще ме накарате да повярвам в неговото предводителство. По-значителният, но и по-застрашеният сте вие. Вие, ако мога така да се изразя, сте едно грижовно дете на живота — човек трябва да се грижи за вас. Между впрочем вие ми разрешихте да се грижа за вас.

— Разбира се, господин Сетембрини. Веднъж за винаги. Много любезно от ваша страна. „Грижовно дете на живота“ — хубаво казано. Какво ли не измислят писателите! Не ми е много ясно дали да се гордея с това определение, но то звучи красиво, трябва да призная. Е, аз сега малко се занимавам с тия, които са грижовни деца на смъртта, сигурно това искате да кажете. Когато имам време, тъй между другото, и когато виждам, че не страда режимът, понавестявам сериозно и тежко болните, разбирате ли, тези, които не стоят тука за удоволствие и не развратничат, а умират.

— Но писано е: оставете мъртвите да погребат своите мъртви — каза италианецът.

Ханс Касторп вдигна рамене и с израза на лицето си показа, че са писани много неща, какви ли не, така че е трудно да открие човек истината и да я следва. Латернаджията, разбира се, бе се позовал на едно смущаващо гледище, това можеше да се очаква. Но макар че Ханс Касторп и сега бе готов да се вслушва в думите му, да намира, без ангажимент, учението му за интересно и за опит да се подлага на педагогическото му влияние, той все пак далече не смяташе заради някакви възпитателни моменти да се откаже от начинания, които му се струваха съвсем не маловажни и по непреодолим начин плодотворни — въпреки майката на Гернгрос и нейните приказки за „милия малък флирт“, въпреки трезвите разсъждения на бедния Ротбайн и въпреки глупавото чуруликане на „Препълнената“.

Синът на „Tous-les-deux“ се казваше Лауро. Той бе получил цветя, ухаещи на земя, теменужки от Ница, от „двама съчувстващи другари по съдба с най-искрени пожелания за оздравяване“ и тъй като анонимността им се бе превърнала в чиста формалност и всеки знаеше кой праща подаръците, госпожа „Tous-les-deux“, чернобледата майка от Мексико, сама заприказва при една среща в коридора братовчедите, благодари им и с хъхрещи думи, но главно посредством една предизвикваща печал мимика ги помоли да приемат благодарността лично от сина й — de son seul et dernier fils qui allait mourir aussi[12]. Те веднага сториха това. Лауро се оказа един удивително красив млад човек с жарки очи, орлов нос, чиито ноздри трептяха, и разкошни устни, над които бяха наболи черни мустачки, но обноските му бяха толкова самохвално драматични, че посетителите, Ханс Касторп наистина не по-малко от Йоахим Цимсен, се зарадваха, когато вратата на болничната стая отново се затвори зад тях. Защото, докато „Tous-les-deux“, със своя черен кашмирски шал, със своите напречни бръчки върху тясното чело и ужасните торбички под ахатовочерните очи, се разхождаше из стаята с пребрадено черно було и с подсечени колене, а единият ъгъл на голямата й уста печално бе провиснал надолу, докато от време на време се приближаваше до седналия в леглото и докато повтаряше папагалски трагичните си слова: „Tous les de, vous comprenez, messies… Premierment l’un et maintenant l’autre“[13], нейният син, също на френски, се отдаваше на хъхрещи, шипящи и непоносимо високопарни словоизлияния в смисъл, че той възнамерява да умре като испански герой, като heros, a l’espagnol[14], също като брат си, de meme que son fier jeune frere Fernando[15], който също умрял като истински герой… Той жестикулираше, разгърди се, за да подложи на стрелите на смъртта своите жълти гърди, и продължи все така, докато един пристъп на кашлица, който изкара рядка розова пяна на устата му, задуши неговите самохвалства и принуди братовчедите да си излязат на пръсти.

Те повече не говориха за посещението при Лауро и вътрешно, всеки за себе си, се въздържаха да разкритикуват държанието му. Но и на двамата повече се понрави при Антон Карлович Ферге от Петербург, с неговите големи добродушни мустаци и неговата също така с добродушен израз изпъкнала адамова ябълка, който лежеше в леглото и много бавно и трудно се възстановяваше от опита да му направят пневмоторакс, който го докарал на косъм от смъртта и едва не заплатил с живота си за него. При това получил силен шок, шок на плеврата, известен като съпровождащо явление при тази модна интервенция. При него обаче шокът на плеврата се проявил в изключително опасна форма, като пълен колапс и най-сериозно изпадане в безсъзнание, с една дума, бил толкова зле, че се наложило да прекъснат и отложат засега операцията.

Добродушните сиви очи на господин Ферге се разширяваха и лицето му пребледняваше, колчем заговореше за случая, който трябва да бе бил ужасен за него.

— Без наркоза, господа. Добре, наша милост не понася наркоза, в тоя случай тя е противопоказна, като разумен човек разбрах това и се примирих. Но местната упойка не стига дълбоко, господа, тя обезболява само външните тъкани, човек усеща, когато го отварят, но само едно натискане и мачкане. Лежа с покрито лице, за да не виждам нищо, а асистентът ме държи отдясно и старшата сестра отляво. Струва ми се, че ме притискат и мачкат, това е от плътта, която отварят и с щипки придръпват настрани. Тогава чувам придворният съветник да казва: „Така!“ и в същия миг, господа, той почва да опипва плеврата с някакъв тъп инструмент — трябва да е тъп, за да не я пробие преждевременно: той я опипва, за да намери мястото, където може да направи пробив и да вкара газа, и като върши това, като обикаля с инструмента си по плеврата ми… господа, господа!… Тогава капитулирах, тогава се свърши с мене, неописуеми неща изпитах. Плеврата, господа, плеврата не трябва да се докосва, тя не може и не иска да я докосват, тя е табу, покрита е с плът, изолирана и недостъпна, веднъж за винаги. И ето че той я бе открил и я опипваше. Господа, тогава ми прилоша. Ужасно нещо, господа, никога не бих помислил, че може да има такова седмократно отвратително и кучешки мръсно усещане на земята освен в ада! Изпаднах в безсъзнание — в три безсъзнания наведнъж: едно зелено, едно кафяво и едно виолетово. Освен това ми завоня, шокът на плеврата изостри у мен обонянието, господа, извън всяка мярка замириса на сероводород, вероятно така мирише в ада, и на всичко туй отгоре се чух да се смея, докато хвърлях топа, но не както се смее човешко същество, а това беше най-неприличният и най-отвратителният смях, който съм чувал в живота си, защото да ви опипват плеврата, господа, това е все едно, че по най-гаден, най-нечуван и най-безчовечен начин ви гъделичкат, точно така и не иначе изглежда този позор и това изтезание, ето това е шокът на плеврата, от който да ви пази добрият бог.

Често и с един ужас до пребледняване Антон Карлович Ферге се връщаше на тази „кучешка“ преживелица и не малко се боеше от едно нейно повторение. Между впрочем той още отначало им се бе обявил за прост човек, комуто е напълно чуждо всичко „възвишено“ и комуто не бива да се предявяват особени духовни или душевни изисквания, тъй както и той не предявява такива изисквания никому. Като се разбраха по този въпрос, той съвсем не безинтересно им разказа за своя предишен живот, от който го изтръгнала болестта, живот на търговски пътник в служба на едно застрахователно дружество срещу пожар: тръгвайки от Петербург, той надлъж и нашир кръстосвал цяла Русия и посещавал застрахованите фабрики, за да издирва икономически несигурните; статистически било установено, че най-често избухвали пожари всред най-зле развиващите се индустрии. Затова именно го изпращали — за да обследва под един или друг предлог някое предприятие и да докладва на дружеството за резултатите, та чрез своевременно презастраховане и подялба на премиите да се предотвратят значителни загуби. Той разказваше за зимни пътешествия из обширната империя, за нощни пътувания със спални шейни, под покривки от овчи кожи, и как се събуждал, виждайки очите на вълците да блестят като звезди по снега. Със себе си носел в сандък замразена храна, например зелева супа и бял хляб, които размразявал на станциите за смяна на конете, за да се нахрани, при което хлябът се оказвал пресен като току-що изваден от фурната. Лошо било само, когато по пътя ги застигало неочаквано по-топло време: тогава носената на калъп чорба изтичала.

По този начин разказваше господин Ферге, като от време на време се прекъсваше със забележката, че всичко това е много хубаво, само дето му предстоял още веднъж опитът с пневмоторакса. Това, което разказваше, не беше нещо възвишено, но от фактически характер и твърде приятно за слушане, особено за Ханс Касторп, който смяташе за полезно да чуе нещо за самоварите, пирожките, казаците и дървените църкви с толкова много луковични кубета, че приличали на колонии гъби. Ферге разказваше и за тамошния тип хора, за тяхната северняшка еротика, която се виждаше толкова странна на Ханс Касторп, за азиатския примес на кръв у тях, за издадените скули, за фино-монголското разположение на очите; младият човек слушаше с антропологически интерес, после накара да му поговорят по руски — бърже, чудновато и сякаш без кости се редеше източната реч изпод добродушните мустаци на господин Ферге и от неговата добродушно изпъкнала адамова ябълка и всичко това забавляваше Ханс Касторп тъкмо защото го водеше из педагогически забранена област — такава е младежта.

Те често се отбиваха за малко при Антон Карлович Ферге. Междувременно посещаваха Теди от „Фридерицианума“, едно елегантно четиринадесетгодишно момче, русо и изискано, с частна болногледачка и бяла копринена пижама, украсена с шнурове. Той бе сирак и богат, както сам разказа. В очакване на сериозна оперативна интервенция за отстраняване на разядени тъкани, с която искаха да направят един опит, той, когато се чувстваше по-добре, напускаше за по един час леглото си, за да слезе долу в салоните в своя хубав спортен костюм. Дамите обичаха да се шегуват с него, а той слушаше техните разговори, например тези, които се занимаваха с адвоката Айнхуф, госпожицата с кюлотите и Френцхен Оберданк. После пак си лягаше. Тъй си живееше момчето Теди от ден за ден, като даваше да се разбере, че от живота нищо друго вече не очаква освен само тъкмо това.

А в номер петдесет лежеше госпожа фон Малинкрод, на име Наталие, с черни очи и златни обеци на ушите, кокетна, суетна и при това един истински женски Лазар и Йов, дарена от бога с всички възможни недъзи. Организмът й, изглежда, бе наводнен от отрови, така че всички възможни болести я спохождаха една след друга и едновременно. Тежко бе пострадала кожата й, която на много места бе покрита от една тук-таме и разранена екзема, която мъчително я сърбеше; засегната бе и устата й, та с мъка вкарваше лъжицата. Едно след друго се сменяха вътрешни възпаления — на плеврата, на бъбреците, на белите дробове, на надкостницата и даже на мозъка, от което изпадаше в безсъзнание; сърдечната слабост, предизвикана от треската и болките, й създаваше големи страхове, пречеше й например да поглъща храната: тя се спираше горе в хранопровода. С една дума, положението на тази жена бе отвратително, а вън от туй тя бе съвсем сама в света, защото, след като напуснала мъжа и децата си заради друг мъж, който бил още почти момче, тя пък била напусната от любовника си, както братовчедите разбраха от нея самата; сега била безприютна, макар и не без средства, защото съпругът й я издържал. Без неуместна гордост тя се ползвала от неговата почтеност или от неугасналата му любов, тъй като не се отнасяше сериозно към себе си, а признаваше, че е само една окаяна, грешна жена и на тази основа понасяше всичките свои непосилни страдания с удивително търпение и издръжливост, с елементарната съпротивителна сила на своята расова женственост, която вземаше връх над мизерията на кафеникавото й тяло — дори бялата марлена превръзка, която по някаква зла участ бе принудена да носи около главата си, тя бе превърнала в една добре стояща й шапчица. Тя постоянно си сменяше накитите, сутрин почваше с корали, а вечер свършваше с перли. Зарадвана от пратката цветя на Ханс Касторп, тя покани младите господа на чай край леглото си, като сама пиеше от чаша с шулец; пръстите на ръцете й без изключение на палеца бяха покрити до ставите с опали, аметисти и изумруди. Докато златните обеци на ушите й се раздрънкваха, тя успя да разправи на братовчедите как се случило всичко с нея: за своя порядъчен, но скучен мъж, за своите също така порядъчни, но скучни деца, които се били метнали съвсем на баща си и за които никога не могла особено да се трогне; разправяше и за „почти момчето“, с което бе избягала и чиято поетична нежност тя много хвалеше. Но неговите роднини с хитрост и насила го отделили от нея, а освен това малкият сигурно бил отвратен от болестта й, която по него време многостранно и бурно избухнала. Тя запита с кокетничене дали и господата се отвращават от нея; и нейната расова женственост надделяваше над екземата, която покриваше половината й лице.

Ханс Касторп пренебрежително мислеше за малкия, който се отвращавал, и чрез едно вдигане на рамене даде израз на това си чувство. Що се отнасяше до него, той бе насърчен в противоположна насока от мекушавостта на поетичното „почти момче“ и при многократните посещения търсеше случай да оказва на нещастната госпожа фон Малинкрод малки болногледачески услуги, които не изискваха специални познания: тъпчеше я внимателно с току-що сервираната обедна каша, поднасяше й да пие от чашата с шулеца, когато хапката й пресядаше, или пък й помагаше да промени положението си в леглото; защото на всичко отгоре една рана от операция й затрудняваше дори лежането. Тия услуги Ханс Касторп извършваше на отиване към трапезарията или на връщане от разходка, като караше Йоахим да върви напред, докато той надзърне да види какво става в номер петдесет — при това усещаше едно ощастливяващо отпускане на цялото си същество, една радост, която почиваше върху чувството за полезността и тайното значение на неговите действия и в която между впрочем се прокрадваше някакво удоволствие от безукорния християнски облик на начинанията му, действително толкова благонравен, състрадателен и похвален облик, че срещу него не можеше да се възрази нещо сериозно — нито от войнишка, пито от хуманитарно-педагогична гледна точка.

За Карен Карщед още не е ставало дума, но Ханс Касторп и Йоахим полагаха особени грижи за нея. Тя бе външна частна пациентка на придворния съветник, който я препоръча на милосърдните братовчеди. Тя живееше от четири години тук горе; беше без средства и зависеше от коравосърдечни роднини, които веднъж я прибрали оттук — нали трябвало да умре; само след намесата на придворния съветник отново я върнали. Тя обитаваше един евтин пансион в селото — бе деветнадесетгодишна и слабичка, с гладка омазнена коса, с очи, които плахо се мъчеха да скрият един блясък, отговарящ на туберкулозния пламък върху бузите й, и с характерно дрезгав, но приятно звучащ глас. Тя кашляше почти без прекъсване, а по всичките й пръсти имаше левкопласт, защото от отравянето се пукаха.

На нея, значи, особено се посветиха двамата — по ходатайството на придворния съветник, който ги нарече добросърдечни момчета. Отначало пратиха цветя, последва посещение при бедната Карен на малкия й балкон в селото и от време на време по някое извънредно начинание: заведоха я на състезания с кънки и на състезания с бобслей. Зимният спорт в нашата високопланинска долина бе в разгара си, устроиха фестивална седмица, многократно организираха забави и представления, на които братовчедите обръщаха досега само случайно и бегло внимание. А и Йоахим бе зле разположен към всички забавления тук горе. Той не бе дошъл тук, за да се забавлява — изобщо не бе тук, за да живее и да се примирява с тукашния живот, като го направи приятен и разнообразен, а единствено за да се възстанови час по-скоро, та да може да си гледа службата долу в равнината, истинска служба, а не да спазва болничния режим, който бе само един заместител, но чието нарушение той съвсем неохотно допускаше. Да участва дейно в зимните спортове, му бе забранено, а да бъде зяпач, не му се искаше. Що се отнася до Ханс Касторп, неговото строго и интимно проникновение го караше да се чувства твърде дълбоко свързан с обществото на тия тук горе, за да отделя размисли и поглед за живота на хора, които виждаха в тая долна само една спортна писта.

Сега обаче милосърдното съчувствие към бедната госпожица Карщед внесе промяна в тая област и Йоахим не можеше да се възпротиви, без да се прояви като нехристиянин. Те взимаха болната от нейната скромна квартира в селото и при разкошно огретия от жаркото слънце мраз я развеждаха из наречения по името на хотела „Англия“ Английски квартал край луксозните магазини на главната улица, дето дрънкаха звънците на шейните и се разхождаха богати епикурейци и безделници от цял свят, обитатели на казиното и другите големи хотели — гологлави, в модни спортни костюми от изящни и скъпи платове, с бронзирани от зимното слънце и отражението на снега лица; после слизаха към пързалката, която се намираше недалече от казиното в дъното на долината — тук през лятото имаше ливада, дето играеха на футбол. Ехтеше музика — курортният оркестър даваше концерт от естрадата на дървения павилион, издигнат на единия край на продълговатата четириъгълна пързалка, а зад него се открояваха върху тъмната синева заснежените върхове. Те взимаха билети, пробиваха си път между публиката, която бе насядала върху амфитеатрално разположените край трите страни на пистата скамейки, намираха си места и гледаха. Фигуристите, облечени в стегнати дрехи, черни трика и якета с галони и кожени бордюри, се носеха по леда, изтегляха фигури, скачаха и правеха пируети. Една неучастваща в състезанията двойка професионалисти-виртуози, господин и дама, демонстрира нещо, което в целия свят само тя можела, и предизвика туш и ръкопляскания. В състезанията за бързина шестима млади мъже от различни националности обиколиха шест пъти големия квадрат — наведени, с ръце на гърба, навремени с кърпа в уста. Един звънец надзвъня музиката. От време на време тълпата избухваше в одобрителни провиквания и аплодисменти.

Тримата болни, братовчедите и протежето им, виждаха наоколо си пъстро общество. Англичани с шотландски шапки и бели зъби говореха на френски с натрапчиво напарфюмирани дами, които бяха облечени от горе до долу в разноцветна вълна, а някои бяха и в панталони. Дребноглави американци с мазно пригладени коси и къси лули в устата носеха кожи с козината навън. Руси с вид на варвари-богаташи, брадати и елегантни, и холандци с малайска кръстоска седяха между немска и швейцарска публика, докато, разпръснати навсякъде, се разговаряха на френски различни представители на Балканите или Близкия Изток, неопределени типове и авантюристи, към които Ханс Касторп проявяваше известна слабост, докато Йоахим ги отричаше като съмнителни и безхарактерни. В паузите имаше организирани състезания за деца с шеговити задачи; те се препъваха по пистата, прикрепили на единия крак кънка, а на другия ска, или пък момчетата тикаха своите седнали върху лопати дамички. Те бягаха със запалени свещи и победител излизаше този, който пръв донасяше на финиша неугаснала свещ; други трябваше бегом да се катерят през препятствия или да вадят с калаени лъжици картофи от наредени върху пистата лейки. Висшето общество ликуваше. Показваха си най-богатите, най-прочутите и най-миловидните деца, дъщеричката на един холандски мултимилионер, сина на един пруски принц и едно дванайсетгодишно момче, което носеше името на световноизвестна фирма за шампанско. Бедната Карен също ликуваше и кашляше при това. От радост тя пляскаше ръцете си с разранените краища на пръстите. Бе толкова благодарна! Братовчедите я заведоха и на състезанията по бобслей: дотам не бе далеко нито от „Бергхоф“, нито от квартирата на Карен Карщед, тъй като спускащата се от Шатцалп писта завършваше в селото между къщята на западния склон. Там бяха издигнали контролна будка, където по телефона се получаваха сведения за всяка шейна, тръгнала от старта. Плоските шейни, възседнати от мъже и жени в бели вълнени облекла и с многоцветни национални шарфове през гърдите, взимаха излъсканите до метален блясък завои между заледените снежни бариери; пускаха ги поединично, на големи интервали. Виждаха се червени напрегнати лица, пръскани от снежния помръзлек. Публиката фотографираше шейни, които се преобръщаха или се врязваха в страните на улея, като изсипваха екипажа си върху снега. И тук свиреше музика. Зрителите седяха на малки трибуни или се разстъпкваха по тясната пъртина, прокарана край пистата. Пъртината минаваше и по дървени мостове, които прекрачваха пистата и под които от време на време профучаваше състезателна шейна; там също имаше насъбрани хора. Труповете от санаториума горе минават по същия път, летят под мостовете, взимат завоите — надолу, надолу към долината, помисли си Ханс Касторп и даже поговори за това.

Един следобед те заведоха Карен Карщед и на кино в курорта, тъй като тя толкова се радваше на всичко. Лошият въздух, който и на тримата се стори физически непоносим, защото бяха свикнали само на най-чист въздух, тежко прилегна върху гърдите им и замъгли главите им; пред наболяващите ги очи блещукаше и пробягваше върху екрана живот, много живот, накълцан на дребно, забавен и забързан — изпълнен с безпокойство, при което ту се застояваше, трепкайки, ту мигновено изчезваше; придружаваше го някаква музика, която прилагаше своето настоящо разчленение върху бързолетната поява на миналото и със своите ограничени средства успяваше да пресъздаде целия диапазон на тържественост и велелепие, на страсти, бяс и гукаща похот. Те гледаха една вълнуваща история на любов и убийства, която нямо се развиваше в двора на някакъв ориенталски деспот; задъханото действие бе изпълнено с разкош и голота, жарки господарски страсти и религиозна ярост, с подчинение, жестокост, желание, смъртоносна похот и по-продължителна нагледност, когато зрителят трябваше да разгледа жилестите мишници на палачите; историята беше кратка, съставена благодарение на внушителното познаване на тайните въжделения на зрителите, представители на интернационалната цивилизация. Сетембрини като човек на преценките би се отнесъл строго отрицателно към антихуманистическото представление, би порицал със своята пряма и класическа ирония злоупотребата с техниката за оживяването на такива презиращи човека спектакли — това си помисли Ханс Касторп и прошепна нещо подобно на братовчед си. В замяна на това госпожа Щьор, която също бе там и седеше недалеч от тримата, изглеждаше съвсем унесена; нейното червено, просташко лице бе разкривено от удоволствие.

Такъв бе между впрочем случаят и с всички лица, които човек погледнеше. А когато последната трепкаща картина на една част от филма изчезваше, когато в салона светваха светлини и полето на виденията заставаше пред тълпата като празно платно, не можеше дори да има аплодисменти. Нямаше никого тук, комуто да се отблагодарят с ръкопляскания, когото да извикат още веднъж на сцената заради художествените му постижения. Актьорите, събрали се за филма, от който сега хората се наслаждаваха, отдавна бяха се пръснали по всички краища на света; зрителите бяха видели само картини-сенки от продукцията им — милиони картинки и най-кратки зафиксирвания, на които бяха разложили движенията им, за да може по желание многократно да се повтаря заснетото и при трепкащото размотаване на лентата да се връща към стихията на времето. В мълчанието на тълпата след илюзията имаше нещо безжизнено и отвратително. Ръцете висяха безсилни пред Нищото. Хората си триеха очите, гледаха вторачено пред себе си, срамуваха се от светлината и копнееха отново да ги обземе тъмнината, за да гледат отново, за да видят, пресадени в ново време, разкрасени от музика неща, които са били някога си.

Деспотът умря под ножа с рев из разчекната уста, който не се чуваше. После видяха снимки от цял свят; президента на френската република, с цилиндър и орденска лента, отговаряйки от седалката на ландото си на някаква приветствена реч; вицекраля на Индия на сватбата на някакъв раджа; германския престолонаследник на казармен плац в Потсдам. Видяха живота в едно туземско село в Ной-Мекленбург; борба между петли на Борнео; голи диваци, които свиреха с нос на флейти; лов на диви слонове; една церемония в сиамския кралски двор, улица с публични домове в Япония, където гейшите седяха зад дървени решетки като в кафези. Видяха пребрадени самоеди да карат шейни със северни елени през някаква североазиатска снежна пустиня; руски поклонници да се молят в Хеброн; един персийски престъпник, когото наказваха с бой с пръчки. Зрителите присъстваха навсякъде; пространството бе унищожено, времето — спряно, „там и тогава“ бе превърнато в едно стрелкащо се, блуждаещо, колорирано с музика „тук и днес“. Изведнъж се приближи до естествена величина една млада жена от Мароко в коприна на райета, натруфена с огърлица, гривни и пръстени, с разголени наполовина напращели гърди. Ноздрите й бяха разширени, очите й — пълни с животинска жар, чертите й — раздвижени; тя се смееше с белите си зъби, с едната ръка, чиито нокти изглеждаха по-светли от плътта, засенчи очите си, а с другата помаха към публиката. Хората смутено се взираха в лицето на пленителната сянка, която сякаш виждаше, а всъщност не виждаше, която не досягаха никакви погледи и чийто смях и ръкомахане нямаше нищо общо с настоящето, а се отнасяше до някакво „там и тогава“, така че бе безсмислено да й се отговаря. Това, както казахме, примесваше към удоволствието едно чувство на безсилие. После фантомът изчезна. Празна белота покри платното, появи се думата „край“, цикълът на спектакъла се затвори и народът мълчаливо опразни театъра, докато отвън напираше нова публика, която жадуваше да види повторението на действието.

Подканени от госпожа Щьор, която се присъедини към тях, младите хора се отбиха в кафе-сладкарницата на казиното — за да угодят на бедната Карен, която от благодарност бе склопила молитвено ръце. И тук имаше музика. Неколцина музиканти в червени фракове свиреха под диригентството на един чешки или унгарски цигулар, който се бе отделил от малкия си оркестър и бе застанал между танцуващите двойки, като с огнени телодвижения обработваше инструмента си. Светският живот цареше по масите. Разнасяха редки питиета. Братовчедите поръчаха оранжада, за да се поразхладят и те и протежето им, защото беше горещо и прашно, докато госпожа Щьор си избра някакъв ликьор. По това време, каза тя, тук не било още особено оживено. Танцът се разгарял много повече по-късно вечерта; многобройни пациенти от различните лечебни заведения и болни на частни квартири в хотелите и в самото казино — много повече, отколкото сега — идвали по-късно да танцуват и не една жена в напреднал стадий преминавала с танц оттук направо във вечността, като изпивала до дъно чашата на удоволствията и получавала финалното кръвоизлияние в dulci jubilo[16]. Това, което голямата простотия на госпожа Щьор направи от думите „dulci jubilo“, бе невероятно; първата дума тя бе заела от италианско-музикалния речник на съпруга си и затова я изговаряше „dolce“, а втората звучеше като юбилей или бог знае що — братовчедите едновременно се наведоха да посегнат към сламките в чашите, когато излезе на сцената този латински език, но това не разтревожи госпожа Щьор. Тя по-скоро се опита посредством подхвърляния и язвителни намеци, показвайки опърничаво заешките си зъби, да разбере каква е причината за връзката между тримата млади хора, която й бе напълно ясна само по отношение на бедната Карен; как да не й е приятно, каза тя, когато за своите забавления има като кавалери едновременно двама такива елегантни рицари. По-малко ясен й изглеждаше случаят от страна на братовчедите, но колкото и да бе тъпа и проста, все пак нейната женска интуиция й помогна да подразбере нещичко, макар и наполовина, и то в неговата просташка форма. Защото тя бе разбрала и язвително подхвърляше, че тук истинският и същински рицар е Ханс Касторп, докато младият Цимсен само асистира, и че Ханс Касторп, чиято вътрешна слабост към госпожа Шоша й бе известна, кавалерства на очуканата Карщед само за замяна, тъй като очевидно не знае как да се сближи с рускинята — едно становище, достойно за госпожа Щьор и лишено от морална дълбочина, съвсем незадоволително и плод на просташка интуиция, затова и Ханс Касторп отговори само с един уморен и презрителен поглед, когато тя го бе изказала с плоски закачки. Вярно, връзката му с бедната Карен бе за него един вид насърчителен заместител и едно неопределено помощно средство като всичките други добродетелни начинания. Но в същото време тия благочестиви начинания бяха и самоцелни; задоволството, което изпитваше, когато тъпчеше с каша немощната Малинкрод, когато слушаше от господин Ферге разказите за адския шок на плеврата или виждаше бедната Карен да пляска ръцете си с облепените върхове на пръстите, това удоволствие бе от непосредствено и чисто естество, макар и същевременно да бе и посредствено, и относително; то изхождаше от един дух на култура, противен на този, който господин Сетембрини застъпваше като педагог, но все пак напълно достоен да се приложи и за него изразът placet experiri; така поне се струваше на младия Ханс Касторп.

Къщичката, в която живееше Карен Карщед, се намираше недалеч от водния улей и железния път, който водеше към селото, така че за братовчедите бе удобно да й се обаждат, когато искаха да я вземат за задължителната разходка след закуска. Тръгнеха ли към селото, за да излязат на главната алея, те виждаха насреща си малкия Шиахорн, после по-надясно, три зъбеца, които се наричаха Зелените кули, но сега също бяха покрити с ослепително огрят от слънцето сняг, а още по-надясно купена на селския хълм. На четвърт височина върху склона му се виждаше, обиколено от зидове, едно гробище — гробището на селото, отдето сигурно имаше хубав изглед, по всяка вероятност към езерото, ето защо можеха да го имат пред вид като цел на една разходка. И така един хубав предиобед те, тримата, се упътиха нататък — а сега всички дни бяха хубави: безветрени и слънчеви, тъмносини и искрящо бели, горещи и мразовити. Братовчедите, единият с керемиденочервено лице, другият бронзиран, бяха по костюми, тъй като балтоните много биха им тежали под тоя слънчев пек — младият Цимсен бе в спортен костюм и с гумени шушони, Ханс Касторп също с шушони, но с дълги панталони, тъй като по въпросите за тялото не бе стигнал дотам, за да носи къси. Беше между началото и средата на февруари — през новата година. Точно така, годината се бе сменила, откак Ханс Касторп се бе качил тук горе; сега бяха през друга година, следната. Голямата стрелка на часовника за световното време бе се поместила с една единица: стрелката не бе тъкмо някоя от най-големите, например от ония, които отмерват хилядолетията — съвсем малцина от живите щяха да доживеят това; не бе и стрелката, която отмерваше вековете, не, и тази не. Макар че Ханс Касторп се намираше тук горе не от една година насам, а бе напълнил само малко повече от половина, годишната стрелка неотдавна бе се преместила и сега бе застанала и чакаше като ония големи часовници, чиито минутни стрелки се преместват само по веднъж на всеки пет минути. Но дотогава трябваше месечната стрелка да помръдне още десет пъти, няколко пъти повече, отколкото през досегашния престой на Ханс Касторп тук горе — февруари той вече не смяташе, защото, което бе веднъж почнато, бе вече и ликвидирано, тъй както веднъж разменените пари са все едно похарчени.

И така тримата се разходиха веднъж до гробището на селския хълм — за да бъдем точни, нека споменем и този излет. Идеята за това изхождаше от Ханс Касторп; Йоахим отначало се колебаеше заради бедната Карен, но после разбра и се съгласи, че няма смисъл да си играят на криеница с нея и както ги бе учила госпожа Щьор, крайно предпазливо да я бранят от всичко, което напомня за смъртта. Карен Карщед не се отдаваше още на самозалъгванията на последния период, а добре знаеше какво е положението й и какво означаваше некрозата на върховете на пръстите й. Освен това тя знаеше, че нейните коравосърдечни роднини едва ли ще се погрижат за пренасянето й дома и че, като умре, ще се намери тук горе някое скромно местенце, дето ще я настанят. И в края на краищата можеше да се сметне, че това място за разходка бе по-подходящо в морално отношение за нея, отколкото кое да е друго, например състезанията с шейни и киното — както и между впрочем това посещение на гробището не бе нищо друго освен един акт на другарство към тия там горе при положение, че тримата гледаха на гробището не просто като на забележителност за разглеждане и място за разходка.

Те бавно тръгнаха нагоре в гъша колона, тъй като прокараната пъртина позволяваше да се върви само поединично, оставиха зад и под себе си най-високо разположените вили по склона и на изкачване гледаха как познатата им природна картина отново се измества перспективно и се разкрива по-пълно: тя се разширяваше към североизток, показа се и очакваният изглед към езерото, чиято обиколена от гори повърхност бе замръзнала и покрита със сняг, а там, зад отвъдния бряг, сякаш се срещаха на земята откосите на планината, зад които в надпревара се издигаха върху небесната синева други непознати върхове. Застанали върху снега пред каменния портал, през който се влизаше в гробището, тримата спряха погледи върху този пейзаж и пристъпиха през вратата от ковано желязо, която бе вкопана в каменния портал и бе само притворена.

И тук намериха прокарани пъртини, които водеха помежду заградените с решетки и тапицирани със сняг надгробни могили, тези добре и равномерно подредени легла с техните каменни и метални кръстове, техните малки, украсени с медальони и надписи паметници, но ни се виждаше, ни се чуваше някъде човек. Тишината, уединеността, ненакърнимостта на мястото изглеждаше тиха и тайнствена в не само един смисъл; едно каменно ангелче или амурче с накривена шапка от сняг върху главицата си, което бе свряно нейде в храстите и бе вдигнало пръст до устните си, можеше да мине за добрия дух на това място — за дух на мълчанието, и то на мълчание, което човек чувстваше много силно като противовес и отклик на говоренето, като едно занемяване, съвсем не лишено от съдържание и събития. Тук на двамата мъже сигурно би се удал случай да снемат шапките си, ако бяха с шапки. Но те бяха гологлави, гологлав излизаше вече и Ханс Касторп, и затова вървяха с почтително държане в гъша колона след Карен Карщед, която ги водеше; тежестта на тялото им почиваше върху пръстите на краката и вървейки, те сякаш леко се покланяха надясно и наляво.

Гробището имаше неравномерна форма, то отначало се простираше към юг като тесен правоъгълник, а после, пак на правоъгълници, се разширяваше от двете страни. Очевидно бяха се наложили многократни разширения и към гробището бяха прибавяли ниви. Въпреки това цялата площ изглеждаше вече почти напълно заета — не само покрай зидовете, но и във вътрешните по-малко предпочитани части; човек трудно можеше да види и да каже къде още има свободно място. Тримата пришълци доста време сдържано обикаляха по тесните пъртини и пътечки между гробовете, като тук-таме се спираха, за да разчетат някое име, както и датите на раждането и смъртта. Паметниците и кръстовете бяха скромни, личеше, че малко са стрували. Що се отнася до надписите, имената произхождаха от всички страни на света, звучаха като английски, руски или изобщо славянски, имаше и немски, португалски и други; датите обаче носеха един отпечатък на крехкост, разликата помежду им бе очебийно малка, годините между раждане и смърт навсякъде бяха около двадесет и не много отгоре, характерно за населяващите това общежитие беше тяхната младост, а не тяхната добродетел — неустановен народ се бе събрал тук от целия свят, за да премине окончателно към една хоризонтална форма на съществование.

Някъде дълбоко всред навалицата почиващи, там вътре към центъра на терена, имаше едно местице, дълго колкото човешки ръст, равно и незаето, между две могилки с кръстове, които носеха по един неувяхващ венец; пред него неволно спряха двамата посетители. Те застанаха — госпожицата малко по-напред от двамата й придружители — и зачетоха поизтритите надписи върху камъните; Ханс Касторп, кръстосал ръце пред себе си, се бе унесъл с отворена уста и сънливи очи; младият Цимсен съсредоточено стоеше не само изправен, а дори малко наведен назад; после братовчедите едновременно — любопитно и крадешком, погледнаха лицето на Карен Карщед. Но тя ги забеляза и смирено застана, засрамена, с малко косо издадена глава назад, като притворно се засмя с изострени устни и бърже им смигна.

[10] Нека почива в мир (лат.). ↑

[11] Лека ти пръст. Дай му, господи, вечен покой (лат.). ↑

[12] От нейния единствен и последен син, които също щял да умре (фр.). ↑

[13] И двамата, разбирате ли, господа… Първо единият, а сега и другият (фр.). ↑

[14] Като герой, по испански (фр.). ↑

[15] Също както по-младият му брат, гордият Фернандо (фр.). ↑

[16] Сладостно тържество (лат.). ↑

Валпургиева нощ

Тия дни се изпълваха седем месеца, откак младият Ханс Касторп бе дошъл тук горе, докато братовчед му Йоахим, който при идването му бе вече изкарал пет, сега имаше навършени дванадесет, значи, една годинка; една кръгла година, кръгла в космически смисъл, бе изтекла, откак малкият, но мощен локомотив го бе докарал тук; земята бе извършила едно въртене около слънцето и се бе върнала на същата точка. Настъпи времето на карнавала. Сирни заговезни бяха пред вратата и Ханс Касторп се осведоми от по-старите пациенти как ги прекарват тук.

— Великолепно! — отговори Сетембрини, когото братовчедите пак срещнаха веднъж при предиобедната разходка. — Възхитително! — додаде той. — Става весело като в Пратера, ще видите, инженере. Тогава всички до един тук сме най-блестящите кавалери — продължи той и с неудържима уста почна да философства, като придружаваше одумванията си с подходящи движения на ръцете, главата и раменете си. — Какво искате, дори в лудницата уреждат понякога балове за лудите и смахнатите, така поне съм чел… Защо не и тука? Програмата обхваща всевъзможни зловещи танци, както можете да си представите. За съжаление известна част от миналогодишните участници в празненството няма да може да се яви този път, тъй като увеселението приключва още в девет и половина…

— Искате да кажете… Аха, така ли? Отлично! — разсмя се Ханс Касторп. — Какъв сте шегобиец!… В девет и половина, чу ли? Значи, много рано, за да може да дойде поне за един час, „известна част“ от миналогодишните, това иска да каже господин Сетембрини. Ха, ха, зловещо, нали? Това е оная част, която междувременно завинаги е казала сбогом на плътта. Разбираш ли игрословицата? Умирам от любопитство — продължи той. — Намирам за правилно, че празнуваме тук празниците, когато се паднат, че бележим по обичайния начин етапите, за да няма нестройно разбъркване, иначе би било много странно. Ето че изкарахме Коледата, разбрахме, че мина и Новата година, а сега вече идват и Заговезни. После ще наближи Връбница (правят ли тук кравайчета?), страстната седмица, Великден и Света троица, която се пада шест седмици по-късно, и току настъпил най-дългият ден, лятното слънцестояне, разбирате ли, след което почва да мирише на есен…

— Стига! Стига! Стига! — извика Сетембрини, като вдигна лице към небето и притисна длани към слепоочията си. — Млъкнете! Забранявам ви да му отпускате края по този начин!

— Прощавайте, аз тъкмо обратното казвам… Между впрочем Беренс сигурно накрай ще се реши на инжекции, за да ме очисти от отровите, тъй като постоянно вдигам тридесет и седем и четири, и пет, и шест, даже и седем. Не ще и не ще да се промени. Аз само създавам и май че ще продължа да създавам проблеми на живота. Не съм от дългосрочните, Радамант никога не ми е определял нещо положително, но казва, че било безсмислено да прекъсвам преждевременно лечението, след като толкова отдавна вече съм тук и след като, така да се каже, съм инвестирал толкова време. Пък и каква полза би имало, ако ми поставеше срок? Нямаше да има голямо значение, ако например бе казал: „половин годинка“, сметката щеше да излезе крива, затова по-добре човек да си е подготвен за всичко. Ето ви и случаят с моя братовчед, той трябваше в началото на месеца да бъде готов — готов в смисъл на излекуван, — а последният път Беренс му добави още четири месеца, за да бъдел напълно излекуван… Е, и какво излиза? Излиза, че това ще бъде по време на лятното слънцестоене, както казах, без да исках да ви дразня, а после отново ще замирише на зима. Но за момента, разбира се, ни предстоят само Заговезни, нали чухте, че напълно одобрявам, дето ще отпразнуваме всичко по реда си и по календара. Госпожа Щьор каза, че в портиерската ложа имало за продан детски тромпети.

Това бе вярно. Преди още да го зърнат отдалече, карнавалният вторник настъпи и още рано-рано, при първата закуска, трапезарията се изпълни с най-различни звуци от прегракнали пискуни и шеговити духови инструменти; през време на обеда от масата на Гензер, Расмусен и госпожица Клефелд захвърчаха вече и книжни серпентини, а много от болните, например кръглооката Маруся, носеха книжни шапки, които също се продаваха при портиера, но вечерта в трапезарията и съседните салони се развихри едно веселие, при което… Засега само ние знаем докъде, благодарение на предприемчивия дух на Ханс Касторп, доведе това карнавално празненство. Но ние не ще позволим на нашата осведоменост да ни увлече и отклони от нашата отмереност, а ще отдадем на времето дължимото му уважение и няма никак да избързваме — може би дори ще поразтеглим събитията, защото споделяме нравствената боязън на младия Ханс Касторп, която толкова дълго бе задържала настъпването на тези събития.

Следобед вкупом се упътиха към курорта, за да погледат карнавалното оживление по улиците. По пътя си срещаха маски, пиерота и арлекини, които размахваха в ръцете си кречетала; в украсените шейни, чиито звънчета дрънчеха, бяха насядали също така маскирани и между тях и пешеходците се водеха сражения с конфети. Вечерта пациентите се събраха на седемте маси с повишено настроение, решени да продължат в затворен кръг всеобщото веселие. Книжните шапки, кречеталата и свирките на портиера бяха намерили добър прием, а прокурорът Параван бе турил началото на ново предрешаване; облякъл се бе в дамско кимоно и според многобройните провиквалия бе си закачил принадлежащите на генералната консулша Вурмбранд плитки, а мустаците си бе извил с маша за къдрене надолу, та бе заприличал досущ на китаец. Администрацията не бе останала назад. Тя бе украсила всяка от седемте маси с по един книжен лампион — цветна месечина със запалена свещ вътре, така че при влизането си в трапезарията Сетембрини подхвърли на минаване край масата на Ханс Касторп един куплет, който се отнасяше до илюминацията:

Отсреща пъстри пламъци видях

и весела тълпа шуми край тях —

процитира той с тънка и суха усмивка, като бавно довлече крака до мястото си, дето го посрещнаха с малки снаряди — тънкостенни топчици, пълни с благоуханна течност, които се пукаха при попадение и обливаха с парфюм, когото улучеха.

С една дума, празничното настроение бе се разгорило още от началото. Ехтяха смехове; книжни серпентини, провиснали от полилея, се развяваха от течението насам-натам; в соса на печеното плуваха конфети; скоро прислужницата-джудже суетливо пренесе първата кофичка с шампанско в лед; взеха да смесват шампанско с бургундско вино, за което даде пример адвокатът Айнхуф, а когато към края на вечерята и лампите загаснаха, та останаха да светят само лампионите и трапезарията потъна в многоцветния полумрак на една италианска нощ, настроението стигна своя връх; с пълно одобрение масата на Ханс Касторп посрещна една бележка на Сетембрини, която той подаде на най-близко седящата до него, нагиздена с жокейска шапка от фина зелена хартия Маруся; на бележката бе написано с молив:

Но помислете — планината цяла

от бесовщина днес е полудяла

и щом блуждаещ огън ще ви свети,

вий много строги не бъдете.

Доктор Блуменкол, който пак беше зле, измърмори с присъщия му израз на устните някоя и друга дума, от която можеше да се разбере откъде бяха тия стихове. От своя страна Ханс Касторп сметна, че не бива да остане длъжен с отговора — почувствал се бе на шега задължен да напише една реплика върху бележката, която, разбира се, щеше да излезе доста посредствена. Той претърси джобовете си за молив, но не намери, а и Йоахим и учителката нямаха. Неговите изпълнени с червени жилки очи се насочиха за помощ към изток, към левия заден ъгъл на трапезарията, но очевидно случайно възникналият замисъл се изроди в такива дълбоки асоциации, че той пребледня и съвсем забрави първото си намерение.

За пребледняване имаше и други причини. Там в дъното седеше госпожа Шоша, която се бе облякла специално за тази вечер; тя носеше нова рокля, във всеки случай рокля, която Ханс Касторп още не бе виждал — от тънка и тъмна, дори черна коприна, която понякога само преливаше малко в златнокафяво, с кръгло момичешко деколте, толкова неизрязано, че едва се виждаха гърлото, краищата на ключиците и отзад, когато главата бе леко изнесена напред, вратните прешлени под спуснатата свободно коса, която стигаше до раменете, без да закрива мишниците; мишниците на Клавдия, които бяха едновременно нежни и пълни — при това и прохладни, както можеше да се предположи, — се открояваха извънредно бели върху тъмната коприна на роклята, и то по такъв вълнуващ начин, че затваряйки очи, Ханс Касторп си прошепна: „Боже мой!“ Такъв вид кройка на рокля той никога не бе виждал. Виждал бе бални тоалети с допустимо и дори задължително разголване за официални случаи — разголване, което бе далеч по-голямо от това тук, без ни най-малко да има такова сензационно въздействие. Преди всичко оказа се погрешно по-старото предположение на Ханс Касторп, че съблазънта, несъвместимата с разума съблазън на тези ръце, с които вече се бе запознал през ръкавите от тънък газ, би се оказала може би по-малко могъща, ако нямаше това пълно с предзнаменования „просветление“, както тогава бе си казал.

Грешка! Съдбоносна самоизмама! Пълната, добре очертана и ослепителна голота на тези великолепни крайници на един болен и отровен организъм беше събитие, оказало се далече по-силно от тогавашното „просветление“, явление, за което няма друг отговор, освен да преклониш глава и да повтаряш безмълвно: „Боже мой!“

Малко по-късно пристигна още една бележка, която гласеше:

Мили хора виждам тук —

годеници нежни

и ергени, — друг от друг

все са по-надеждни.

„Браво, браво!“ — чуха се възгласи. Пиеха вече мока, което бе сервирано в глинено-кафяви канички, а и ликьори, например госпожа Щьор, която умираше да си посръбва подсладени спиртни напитки. Компанията почна да се разпада, да се раздвижва. Правеха си взаимни посещения, сменяха масите. Част от гостите вече се бе оттеглила в съседните салони, докато друга част бе останала по местата си, продължавайки да пие сместа от двете вина. Сега и Сетембрини лично пристигна малко на гости с чашка кафе в ръка и клечка между зъбите и приседна до ъгъла на масата между Ханс Касторп и учителката.

— Харцгебирге — каза той. — Местността около Ширке и Еленд. Премного ли ви обещах, инженере? Ей това на се вика сборище на вещици! Но почакайте само, нашето веселие не се изчерпва толкова скоро, още не сме стигнали до върха, камо ли пък до края. По всичко, което се чува, ще има още повече маски. Някои личности се оттеглиха — това дава право за всякакви очаквания, ще видите.

И наистина нови предрешени се появиха: дами в мъжко облекло и оперетен вид с невероятно изпъкнали форми, които си бяха нарисували черни мустаци с изгорена тапа; мъжете пък бяха навлекли женски рокли и току си оправяха полите като например студента Расмусен, който бе в черен, украсен с ахати тоалет и излагаше на показ пъпчивото си деколте и разхлаждаше с книжно ветрило не само него, но и гърба си. Един просяк се яви с подкосени нозе, увиснал на патерицата си. Друг пък си стъкмил костюм на пиеро от бели долни дрехи и една дамска щумпа, бе си напудрил лицето, та очите му бяха добили неестествен вид, и си бе уголемил устните с кървавочервено дамско червило. Това бе момъкът с дългия нокът. Един грък от „лошата руска маса“ се перчеше като испански гранд или приказен принц с наметка, книжен околовратник и бастун-шпага, като бе обул красивите си крака в долни гащи от лилаво трико. Всичките тези маски бяха набърже импровизирани след края на вечерята. Госпожа Щьор не можа да се сдържи повече на стола си. Тя изчезна, за да се яви след малко като чистачка със запършена пола и запретнати ръкави, с книжно боне, превързано под брадата, въоръжена с кофа и намокрена метла, които веднага пусна в действие, като затърка под масите и между краката на седящите.

— „Иде Баубо, старата жена…“ — процитира Сетембрини, като я видя, и прибави още един стих — ясно и пластично. Тя го чу, нарече го „италиански петел“ и го предупреди да пази за себе си своите „мръсотии“, при което му говореше на „ти“ в свободния дух на маските — още при вечерята всички бяха възприели този начин на обръщение. Той понечи да й отговори, когато шум и смехове откъм хола го прекъснаха и предизвикаха сензация в трапезарията.

Следвани от пациенти, които наизлязоха от съседните салони, тържествено се приближиха две причудливи фигури, които вероятно току-що бяха завършили костюмирането си. Едната бе облечена като протестантска медицинска сестра, но черното й расо бе обшито от врата до края на полите с бели напречни ленти — къси, които бяха близо една до друга, и по-дълги, не толкова чести, които се подаваха помежду късите, та се получаваше нещо като разграфен термометър. Тя бе поставила пръст върху бледите си устни, а в дясната си ръка държеше температурната таблица. Другата маска беше от синя по-синя: устните и веждите й бяха боядисани в синьо, по лицето и врата й също имаше синини, накривила бе синя вълнена шапка върху едното ухо и бе облякла нещо като работнически комбинезон от лъскав, син лен, който бе изработен от едно парче и бе пристегнат в глезените с превръзки, а по средата му стърчеше, подпъхнат, истински търбух. Разпознаха госпожа Илтис и господин Албин. Те си бяха окачили картонени табелки, върху които пишеше: „Нямата сестра“ и „Синия Хайнрих“. После двамата се заклатушкаха из трапезарията.

Гръмнаха аплодисменти. Проехтяха възгласи. Пъхнала метлата под мишница, опряла ръце върху коленете, госпожа Щьор се смееше от сърце безмерно и просташки, придържайки се о ролята си на чистачка. Само Сетембрини се показа недостъпен. Устните му под красиво извитите мустаци се слепнаха донемайкъде, след като бе хвърлил кратък поглед върху маскираната двойка, която бе зарегистрирала такъв успех.

Между тези, които се бяха върнали от съседните салони със свитата на „Синия“ и „Нямата“, се намираше и госпожа Шоша. Заедно с вълненокосата Тамара и онзи неин сътрапезник с хлътналия гръден кош, някой си Булигин, който носеше вечерно облекло, тя се плъзна покрай масата на Ханс Касторп и пресече трапезарията към масата на младия Гензер и госпожица Клефелд, където застана, смеейки се с тесните си очи и разговаряйки, докато придружителите й се присъединиха към алегоричните призраци и заедно с тях напуснаха трапезарията. И госпожа Шоша се бе натъкмила с карнавална шапка — не купешка, а от тези, които се правят за деца от прегъната просто на триъгълници бяла хартия — между впрочем, тъй както я бе турила напреки върху главата си, тя отлично й отиваше. Златнокафявата тъмна копринена рокля покриваше и обувките й, полата бе малко бухната. За ръцете нищо вече не ще кажем. Те бяха голи чак до раменете.

— Разгледай я добре! — чу Ханс Касторп сякаш отдалече думите на Сетембрини, докато очите му я следяха до стъклената врата към хола, тъй като тя пак си бе тръгнала. — Лилит е туй.

— Кой? — попита Ханс Касторп.

Литераторът се зарадва. После го жилна:

— Жената първа на Адама. Пази се ти…

Освен тях двамата само д-р Блуменкол бе останал на масата — на най-отдалеченото място. Другите сътрапезници, също и Йоахим, бяха се преместили в съседните салони. Ханс Касторп каза:

— Днеска си пълен с поезия и стихове. Каква е пък тая Лили? Да не би Адам да е бил женен два пъти? Аз и понятие си нямах…

— Така е по еврейското предание. Тази Лилит се е превърнала в нощен призрак, опасна е за млади мъже особено поради хубавата си коса.

— Тфу, да я вземе дяволът! Нощен призрак с хубава коса. Такова нещо ти не можеш да понасяш, а? Затова веднага си на линия и запалваш електрическото осветление, за да изведеш, така да се каже, младите хора на правия път; не това ли вършиш? — каза Ханс Касторп унесено. Той си бе пийнал доста от смесеното вино.

— Слушайте, инженере, оставете това! — заповяда Сетембрини със смръщени вежди. — Служете си с обичайната за образования Запад разговорна форма, с второ лице множествено число, ако смея да ви помоля! Никак не ви приличат такива опити.

— Но как така? Нали сме в карнавала! Тази вечер изобщо е прието…

— Да, заради някакво безнравствено обаяние. Това „ти“ между чужди хора, тоест между лица, които по правило би трябвало да си говорят на „вие“, е една отвратителна дивотия, една игра с първичното състояние, една разпасана игра, която ненавиждам, защото всъщност е насочена против цивилизацията и напредничавото човечество — да, насочена нагло и безсрамно. И аз не съм ви говорил на „ти“, недейте си въобразява! Цитирах само един пасаж от шедьовъра на вашата национална литература. Говорих, значи, поетично…

— И аз! И аз говоря до известна степен в поетичен стил — говоря така, защото моментът ми се струва подходящ. Не казвам, че ми е леко, нито че ми се вижда естествено да ти говоря на „ти“, напротив, трябва да си наложа, да си дам известно усилие, за да сторя това, но правя това охотно, с радост и от сърце…

— От сърце?

— Да, от сърце, можеш да ми повярваш. Толкова отдавна сме вече заедно тук горе — седем месеца, като пресметнеш, това за нашите условия тук не е твърде много, но за схващанията там долу, доколкото си спомням, е сума време. Прекарахме това време заедно, защото животът ни събра тук, почти всеки ден сме се виждали; водили сме интересни разговори отчасти за работи, от които долу съвсем нищичко не съм разбрал. Но тук ги разбрах; тук те станаха за мен важни, близки, така че, винаги когато разисквахме, се съсредоточавах до крайна степен. Особено когато ти ми обясняваше нещата като homo humanus; защото аз в своята досегашна неопитност не можех да дам някой особен принос и можех само да установя, че разказваното от теб заслужава да се чуе. Благодарение на тебе научих и разбрах толкова много неща… Това за Кардучи беше най-малкото, но ако те нямаше, какво щях да зная например за връзката между републиката и красивия стил или между времето и прогреса на човечеството, за това, че ако го нямаше времето, нямаше да има и прогрес, а светът би бил само едно застояло блато, вмирисана локва! Аз просто ти говоря на „ти“, но без обръщение, защото не зная как да се обърна към тебе — не мога, така си е. Ей те насреща ми и аз просто ти говоря на „ти“, това стига. Ти не си някакъв човек с име, ти, господин Сетембрини, си един представител тук, на това място, до мене, това си ти — натърти Ханс Касторп и удари с длан върху застланата маса. — А сега искам да ти благодаря — продължи той и тикна чашата си с шампанско и бургундско до кафената чашка на господин Сетембрини, сякаш иска да се чукне с него върху масата, — благодаря ти, че през тия седмици така любезно се бе заел с мене, че при всички мои проучвания и експерименти ми помогна, на мен, кандидат-студента, върху когото се бяха струпали толкова много нови неща, че се опита да ме поправиш, съвсем sine pecunia, отчасти с истории, отчасти в абстрактна форма. Имам ясното чувство, че е дошъл моментът да ти благодаря за всичко и да те помоля за прошка, ако съм бил лош ученик, „грижовно дете на живота“, както ми беше казал веднъж. Много се трогнах, когато каза това, и всеки път, колчем си спомням за тия думи, отново се трогвам. На тебе и на твоята педагогична жилка, за която още първия ден спомена, сигурно също така съм създавал грижи; връзката между хуманизъм и педагогика естествено е също едно от взаимоотношенията, за които научих от тебе, с времето положително и за други ще се сетя. Прости ми, значи, и не ме запомняй със зло. За твое здраве, господин Сетембрини, да живееш! Изпразвам чашата си в чест на твоите литературни усилия за унищожаване на човешките страдания! — завърши той, изпи, наведен назад, на две-три големи глътки смесеното вино и стана. — Сега да идем при другите.

— Слушайте, инженере, какво ви прихвана? — каза италианецът сочи, изпълнени с удивление, и също стана от масата. — Това звучи като прощаване…

— Не, защо пък прощаване? — отклони отговора Ханс Касторп. Но той се отклони не само фигуративно, с думи, но и физически, като описа дъга с тялото си и се улови за госпожица Енгелхард, която бе дошла да ги вземе. Придворният съветник разливал в салона с пианото собственоръчно карнавалния пунш, който бил отпуснат от администрацията, докладва тя. Нека господата, каза тя, дойдат веднага, ако искат и те да се вредят за по една чаша. И така те преминаха оттатък.

Заобиколен от пациенти, които му подлагаха малки чаши с дръжки, там наистина стоеше до застланата с бяла покривка маса придворният съветник Беренс и с голяма лъжица черпеше от един супник дигащото пара питие. И той бе поразнообразил външността си малко карнавално — към бялата си лекарска престилка, която и днес носеше, защото никога не почиваше от работа, бе добавил един истински карминено червен турски фес с черен пискюл, който се люлееше около ухото му; престилката и фесът му бяха достатъчни, стигаха, за да направят неговата и без това забележителна фигура да изглежда съвсем чудновата и необуздано весела. Дългата бяла престилка му бе твърде голяма; ако човек обърнеше внимание на приведения му тил и мислено го изправеше, за да се очертае пълният му ръст, щеше да се получи една картина, по-голяма от естествена величина, с малка, оцветена и до немай-къде особено очертана глава. Поне на младия Ханс Касторп това лице никога не се бе струвало толкова особено, както днес под шутовската шапка: тази чипоноса, сплескана и загрята до синьо физиономия, всред която, под белезникаво русите вежди, сълзяха изпъкналите му сини очи и над придръпнатата нагоре уста се мъдреха светлите му, накриво завити мустачки. Отдръпвайки се от парата, която се извиваше над супника, той с размах разливаше в подаваните му чаши кафявото питие, един подсладен пунш от ром, като неспирно брътвеше нещо весело на своя особен език, та взривове от смях около масата съпровождаха действията му.

— Господин Уриан седи отгоре — поясни Сетембрини тихо с едно ръкодвижение в посока на придворния съветник, но скоро го издърпаха към Ханс Касторп. Налице бе и д-р Кроковски. Какъвто си бе дребен, набит и як, той бе наметнал своята черна лъскава престилка върху раменете си, та все едно, че беше с домино; с извита нагоре ръка той държеше пред очите си чаша и весело се разговаряше с група маски, предрешени в обратния пол. Дочу се и музика. Съпровождана на пианото от манхаймеца, пациентката с тапирското лице изсвири на цигулка ларгото от Хендел и после една соната от Григ, чийто характер бе и национален, и салонен. Последваха благосклонни аплодисменти — също и откъм двете маси за бридж, които бяха разпънали; там вече бяха насядали маскирани и немаскирани, а до тях имаше бутилки в кофички с лед. Вратите останаха отворени; и в хола се бяха насъбрали пациенти. Една група около кръглата маса с боле гледаше как придворният съветник открива общите игри. Прав, наведен над масата, затворил очи, той почна да рисува, главата си бе дръпнал назад, за да видят всички, че очите му са затворени; така, слепешката, той нарисува с молив върху гърба на визитна картичка една фигура — контурите на прасе, които бяха малко опростени и повече идеални, отколкото отговарящи на действителността, но все пак, при тия така затрудняващи условия, това представляваше несъмнено в общи черти едно прасе, което неговата огромна ръка бе нахвърлила без помощта на очите. Това изискваше майсторство и той го владееше. Свинското оченце се оказа приблизително там, дето трябваше, е, малко близо бе до рилото, но все пак се намираше горе-долу на мястото си; сполучени бяха и щръкналото върху главата ушенце, и крачетата, които висяха от закръгленото коремче, а като завършек на също така закръглената линия на гърба се явяваше завитата на кравай опашчица. Чу се едно „ах!“, когато рисунката бе завършена, и всички се струпаха да направят и те опит, обзети от амбицията да се изравнят с майстора. Но съвсем малцина биха могли да нарисуват прасе с отворени очи, камо ли пък със затворени. Какви ли не уроди се получиха! Всичко беше объркано. Оченцето се оказваше вън от главата, краченцата — във вътрешността на тумбака, който от своя страна така си бе останал незатворен, докато опашчицата си се виеше някъде настрана като самостоятелна арабеска без органическа връзка с неясната главна фигура. Хората се превиваха от смях. Към групата се присъединиха и други. Сензацията стигна чак до масите на бриджорите и любопитните играчи пристигнаха с ветрилообразно подредени карти в ръце. Околните гледаха да не би да премигват клепачите на тези, които се опитваха да рисуват, защото неколцина се поддаваха на това изкушение; те се кискаха и пръхтяха, докато „слепите“ художници правеха грешки, и ликуваха, когато някой си отваряше очите и виждаше своята нескопосана безсмислица. Измамна самонадеяност подсторваше всеки към състезание. Макар че беше доста голяма, картичката скоро бе запълнена и от двете страни, така е сбърканите фигури се пресичаха. Но придворният съветник пожертва друга от портфейла си, върху която адвокатът Параван си бе тайно наумил да нарисува прасето, без да вдига молива; в резултат се получи неуспех, който надмина всички досегашни опити: създаденият по този начин орнамент нямаше ни най-малка прилика не само с прасе, но и с нищо друго по света. Провиквания, смехове и бурни поздравления! Донесоха от трапезарията листове за ястия — сега вече повече пациенти, дами и господа, можеха едновременно да рисуват; всеки състезател си имаше свои контрольори и зрители, а между тях всеки бе кандидат за молива, с който в момента рисуваха. Имаше всичко три молива, за които се боричкаха. Те принадлежаха на пациенти. След като бе подхванал новата игра и я видя, че потръгна, придворният съветник изчезна със своя поспешник.

Всред блъсканицата Ханс Касторп наблюдаваше един рисувач през рамото на Йоахим, върху което си бе облегнал лакътя, като си бе обхванал брадичката с петте пръста и бе опрял другата ръка върху хълбока си. Той говореше и се смееше. Искаше също да рисува, обади се и получи молива, който вече бе съвсем скъсен — можеше да се държи само между палеца и показалеца. Вдигнал към потона лицето със затворените очи, той почна да ругае молива, ругаеше високо и проклинаше негодната клечка, като е лека ръка занахвърля върху картона някаква ужасна безсмислица, а накрай излезе и от картона, та продължи върху покривката на масата.

— Това не се хваща! — надвика той заслужения всеобщ присмех. — Как може човек с таквоз нещо… по дяволите да върви! — И той захвърли виновния молив в супника с пунша. — Кой има свестен молив? Кой ще ми услужи? Трябва още веднъж да се опитам! Молив, молив! Кой има молив? — провикна се той на една и друга страна, като лявата си ръка все още опираше върху плота на масата, а дясната размахваше високо във въздуха.

Молив не му дадоха. Тогава той се извърна и тръгна по стаята, като продължаваше да се провиква — тръгна направо към Клавдия Шоша, която, както му бе известно, стоеше недалече от портала към малкия салон, отдето с усмивка бе наблюдавала блъсканицата около масата с болето.

Сподириха го възгласи, благозвучни чуждестранни слова: „Eh! Ingegnere! Aspetti! Che cosa fa! Ingegnere! Un podi ragione, sa! Ma e matto questo ragazzo!“[17] но той надвика този глас и ето че видяха господин Сетембрини да напуска карнавалната компания; едната си ръка, с вдигнат лакът, бе поставил върху главата си — жест, обичаен в родината му, който бе съпроводен от едно протяжно „Е-е-ех!“. А Ханс Касторп се намери отново всред настлания с клинкерови тухли двор, гледаше съвсем отблизо синьо-сивите епикантусови очи над изпъкналите скули и каза:

— Да имаш молив случайно?

Той бе мъртвешки бледен, толкова бледен, както тогава, когато, оплескан с кръв, се бе върнал за лекцията от самотната разходка. Нервите, които командваха кръвоносните съдове към лицето му, си играеха с него — обезжарената кожа на това младо лице хлътна, бледна и студена, носът сякаш се изостри и кожата под очите му доби оловен цвят съвсем като на труп. А симпатикусът накара сърцето на Ханс Касторп така да забарабани, че не можеше и да става дума вече за регулирано дишане; тръпки побиха младия човек под влиянието на мастните жлези по кожата на тялото му, които настръхнаха заедно с космите.

Жената с триъгълната хартиена шапка го заразглежда от глава до пети с една усмивка, в която не пролича никаква загриженост относно неговия окаян външен изглед. Този пол изобщо не изпитва загриженост и състрадание пред ужасите на страстта — една стихия, много по-добре позната нему, отколкото на мъжа, който по природа не се чувства добре всред нея, докато жената никога не я посреща без подбив и злорадство. Между впрочем той естествено съвсем не държеше да предизвиква загриженост и съжаление.

— Аз ли? — отвърна болната с голите рамене на неговото интимно „имаш ли“. — Да, струва ми се.

Във всеки случай в нейната усмивка и нейния глас имаше нещо от възбудата, която се появи, когато след дългата, безмълвна връзка се стигне до първото заговорване — една възбуда, която в същия миг лукаво включи в себе си всичко случило се досега.

— Ти си много честолюбив… Ти си… много… ревностен — подигра му се тя; изговорът й бе екзотичен с една чужда буква „р“ и чужда, твърде отворена буква „е“, при което нейният приглушен, приятно дрезгав глас на туй отгоре слагаше и ударението върху третата сричка на думата „честолюбив“, така че тя прозвуча съвсем чуждоезично; после се порови в кожената си чантичка, потърси и с поглед и извади изпод една носна кърпа, която първо излезе наяве, малко сребърно моливче, тънко и деликатно, истинска галантерийна играчка, едва ли годна за сериозна употреба. Моливът от онова време, първият, бе по-приличен и по на място.

— Voila[18] — каза тя и поднесе моливчето пред очите му, като стискаше върха между палеца и показалеца си и леко го поклащаше насам-натам.

Тъй като тя едновременно и му даваше молива, и не му го даваше, той посегна, без да го вземе, тоест задържа ръката си на височината на молива, досами него, пръстите му бяха готови да го сграбчат, но не сториха това; очите му поглеждаха от своите оловноцветни глобове ту към моливчето, ту към татарското лице на Клавдия. Безкръвните му устни бяха отворени, той не си послужи с тях за говорене, когато каза:

— Е, виждаш ли, знаех си аз, че имаш.

— Prenez garde, il est un peu fragile — каза тя. — C’est a visser, tu sais.[19]

И като склониха главите си отгоре, тя му показа простата механика на молива, от който излизаше графит, тънък като игла, вероятно твърд и неогъваем, когато се завъртеше капачката.

Те стояха близо, склонени един към друг. Тъй като бе във вечерно облекло, тази вечер той носеше твърда яка и можеше да подпира брадичката си върху нея.

— Малък, ама твой — каза той, наведен над молива, почти опрял челото си о нейното; устните му не помръднаха и той изпусна лабиалните съгласни.

— О, ти си бил и духовит — отвърна тя с бегла усмивка, като се изправи и вече му подаде молива, (Между впрочем един бог знаеше колко духовит можеше да бъде той, след като очевидно в главата му нямаше и капка кръв.)

— Хайде, върви, побързай, рисувай добре, гледай да се отличиш! — Тя също бе духовита и сякаш искаше да го отпрати.

— Не, ти още не си рисувала, трябва и ти да рисуваш — каза той, като изпусна буквата „б“ от „трябва“, и сякаш да я привлече, отстъпи крачка назад.

— Аз ли? — повтори тя пак с учудване, което, изглежда, бе предизвикано не само от неговата покана. Малко смутена, усмихната, тя отначало не помръдна, но после последва с няколко крачки неговото магнетизиращо движение назад в посока към масата с пунша.

Оказа се обаче, че забавлението там бе замряло, то изживяваше последните си минути. Някой още рисуваше, но нямаше вече зрители. Картите бяха покрити с безсмислици, всеки бе опитал безсилието си, масата стоеше почти запустяла, пък и появил се бе обратен поток. Тъй като разбраха, че лекарите са си отишли, дадоха изведнъж парола за танц. Скоро изтикаха и масата встрани. Пред вратите на стаята за кореспонденция и стаята с пианото поставиха съгледвачи със задача да подадат знак за спиране на бала, в случай че отново се мерне „старецът“, Кроковски или старшата сестра. Един младеж славянин се нахвърли с чувство върху клавиатурата на малкото орехово пиано. Първите двойки се завъртяха в границите на един неправилен кръг от кресла и столове, върху които бяха насядали зрителите.

Ханс Касторп се сбогува с масата, която тъкмо оттласваха, като й махна ръка за едно: „На добър час!“ После с брадичката си посочи към свободните столове, които бе забелязал в малкия салон, и към едно закътано ъгълче до портала, но не каза нищо, може би защото музиката му се стори премного шумна. Той притегли един стол — беше един от тъй наречените триумфални столове с дървена рамка и плюшена тапицировка — и госпожа Шоша до мястото, което току-що пантомимно бе посочил, а за себе си докопа някакво шумолящо, скърцащо плетено кресло със закръглени облегалки за ръцете, в което седна, приведен към нея, с ръце върху облегалките и крака, тикнати съвсем назад под стола, държейки все още нейния молив. Тя пък беше се отпуснала дълбоко в плюшената тапицерия, коленете й стърчаха, но въпреки това ги бе кръстосала едно върху друго; кракът й се люлееше на климушка, а върху глезена й се опъваше черната коприна на чорапа, който се подаваше над също така черната лачена обувка. Пред тях седяха хора, ставаха да танцуват и отстъпваха местата си на тези, които бяха се уморили. Други постоянно сновяха насам-натам.

— Имаш нова рокля — каза той, за да може да я разглежда, и я чу да отговаря:

— Нова? Познаваш ли моя гардероб?

— Нямам ли право?

— Имаш. Неотдавна си я ших тук, при Лукачек в селото. Той има много поръчки за дамите тук горе. Харесва ли ти?

— Много — каза той, като още веднъж я измери с поглед, а после сведе очи и добави: — Искаш ли да танцуваш?

— Ти би ли желал? — попита тя усмихната с вдигнати вежди, а той отговори:

— Бих танцувал, ако на тебе ти се иска.

— Не си чак толкова изпълнителен, колкото те мислех — каза тя, а когато той се изсмя пренебрежително, добави: — Братовчед ти вече се прибра.

— Да, той ми е братовчед — потвърди Ханс Касторп без нужда. — Преди малко и аз видях, че го няма. Трябва да си е легнал.

— C’est un jeune homme tres etroit, tres honnete, tres allemand.[20]

— Etroit? Honnete?[21] — повтори той. — Разбирам френски по-добре, отколкото говоря. Искаш да кажеш, че е педантичен. За педантични ли смяташ нас, немците — nous autres allemands?[22]

— Nous causons de votre cousin. Mais c’est vrai, вие сте малко буржоазни. Vous aimez l’ordre mieux que la liberte, toute l’Europe le salt.[23]

— Aimer… aimer… Qu’est-ce que c’est! Ca manque de definition, ce mot la. Единият го има, другият го обича, comme nous disons proverbiaiement[24] — обясни Касторп. — Напоследък — продължи той — понякога се замислях за свободата. Тоест толкова често чувах тая дума, че почнах да се замислям за нея. Je te dirai en francais какво измислих. Се que toute l’Europe nomme la liberte, est peut-etre une chose assez pedante et assez bourgeoise en comparaison de notre besoin d’ordre — c’est ca![25]

— Tiens! C’est amusant. C’est ton cousin a qui tu penses en disant des choses etranges comme ca?[26]

— He, c’est vraiment une bonne ame, една проста, незастрашена натура, tu sais. Mais il n’est pas bourgeois, il est militaire.[27]

— Незастрашена? — повтори тя със затруднение — Tu veux dire: une nature tout a fait ferme, sure d’elle-meme? Mais il est serieusement malade, ton pauvre cousin.[28]

— Кой ти каза това?

— Тук знаем много един за друг.

— Придворният съветник Беренс ли ти го каза?

— Peut-etre en me faisant voir ses tableaux.[29]

— C’est a dire: en faisant ton portrait?[30]

— Pourquoi pas. Tu l’a trouve reussi, mon portrait?[31]

— Mais oui, extremement. Behrens a tres exactement pendu ta peau, oh vraiment tres fidelement. J’aimerais beaucoup etre portraitiste, moi aussi, pour avoir l’occasion d’etudier ta peau comme lui.[32]

— Parlez allemand, s’il vous plait![33]

— О, аз говоря немски и френски. C’est une sorte d’etude artistique et medicale — en un mot: il s’agit des lettres humaines, tu comprends.[34] Какво става, не искаш ли да танцуваш?

— Разбира се, че не; детински работи. En cachette des medecins. Aussitot que Behrens reviendra, tout le monde va se precipiter sur les chaises. Ce sera fort ridicule.[35]

— Толкова голям респект ли ти вдъхва?

— Кой? — каза тя, като произнесе въпроса кратко и по странен начин.

— Беренс.

— Mais va done avec ton Behrens![36] Пък и много тясно е за танцуване. Et puis sur le tapis[37]… Нека погледаме танца.

— Да, нека погледаме — съгласи се той и заедно с нея почна да наблюдава със своето бледо лице и със сините, замислени очи на дядо си подскачанията на маскираните пациенти тук, в салона, и оттатък, в стаята за кореспонденция. Там подскачаше „нямата сестра“ със „синия Хайнрих“, госпожа Заломон, облечена като салонен кавалер с фрак, бяла жилетка, много издут нагръдник, нарисувани мустаци и монокъл, се въртеше върху малките си лачени обувки с високи токове, които неестествено се подаваха под черния мъжки панталон, с един Пиеро, чиито кървавочервени устни се открояваха всред набеленото лице, а очите му бяха като очите на заек-албинос. Гъркът с мантията размяташе съразмерните си крака в лилаво трико около деколтирания, тъмнобляскав Расмусен; прокурорът в кимоното, генералната консулша Вурмбранд и младият Гензер танцуваха даже тримата заедно, като се бяха прегърнали през раменете; що се отнася до госпожа Щьор, тя танцуваше с метлата, която притискаше до сърцето си, и галеше нейната четина, сякаш беше мъжки алаброс.

— Нека погледаме — повтори Ханс Касторп механично. Те говореха тихо под звуците на пианото. — Нека поседим тук и да погледаме като насън. Като насън, трябва да знаеш, е за мене това, дето сега седим заедно — comme un rêve singulièrement profond, car il faut dormir très profondement pour rêver comme cela… Je veux dire: c’est un rêve bien connu, rêvé de tout temps, long, éternel, oui, être assis près de toi comme à présent, voilà l’éternité.[38]

— Poète! — каза тя. — Bourgeois, humaniste et poète, voilà l’Allemand au complet, comme il faut!

— Je crains que nous ne soyons pas du tout et nullement comme il faut — отвърна той. — Sous aucun égard. Nous sommes peut-être грижовни деца на живота, tout simplement.

— Joli mot. Dis-moi donc… il n’aurait pas été fort difficile de rêver ce rêve-là plus tôt. C’est un peu tard que monsieur se résout, à adresser la parole à son humble servante.[39]

— Pourquoi des paroles? — каза той. — Pourquoi parler? Parler, discourir, c’est une chose bien républicaine, je le concède. Mais je doute que ce soit poétique au même degré. Un de nos pensionnaires, qui est un peu devenu mon ami, Monsieur Settembrini…

— Il vient de te lancer quelques paroles.

— Eh bien, c’est un grand parleur sans doute, il aime même beaucoup à réciter de beaux vers — mais est-ce un poète, cet homme là?

— Je regrette sincèrement de n’avoir jamais eu le plaisir de faire la connaissance de ce chevalier.

— Je le crois bien.

— Ah! Tu le crois.

— Comment? C’était une phrase tout à fait indifférente, ce que j’ai dit là. Moi, tu le remarques bien, je ne parle guère le français. Pourtant, avec toi je préfère cette langue à la mienne, car pour moi, parler français, c̀est parler sans parler, en quelque manière — sans responsabilité, ou comme nous parlons en rêve. Tu comprends?

— A peu près.

— Ça suffit… Parler — продължи Ханс Касторп, — pauvre affaire! Dans l’éternité, on ne parle point. Dans l’éternité, tu sais, on fait comme en dessinant un petit cochon: on penche la tête en arrière et on ferme les yeux.

— Pas mal, ça! Tu est chez toi dans l’éternité, sans aucun doute, tu la connais à fond. Il faut avouer que tu es un petit rêveur assez curieux.

— Et puis — каза Ханс Касторп, — si je t’avais parlé plus tôt, il m’aurait fallu te dire „vous“.

— Eh bien, est-ce que tu as l’intention de me tutoyer pour toujours?

— Mais oui. Je t’ai tutoyé de tout temps et je te tutoierai éternellement.

— C’est un peu fort, par exemple. En tout cas tu n’auras pas trop longtemps l’occasion de me dire „tu“. Je vais partir.[40]

Трябваше да мине малко време, докато тази дума стигне до съзнанието му. Тогава той се изправи, оглеждайки се объркано като човек, вдигнат от сън. Разговорът им се бе развивал доста бавно, тъй като Ханс Касторп говореше френски тромаво и сякаш с колебливо мислене. Пианото, което за кратко време бе замлъкнало, отново се обади — сега вече под ръцете на манхаймеца, който бе отменил младежа славянин и бе отворил ноти. Госпожица Енгелхард седеше до него и му прелистваше. Балът бе оредял. Голяма част от пансионерите, изглежда, бяха заели хоризонтално положение. Пред тях не седеше вече никой. В читалнята играеха на карти.

— Какво ще правиш? — попита Ханс Касторп слисан.

— Заминавам — повтори тя, като се усмихна, привидно учудена от вцепенението му.

— Не е възможно — каза той. — Ти само се шегуваш.

— Съвсем не. Напълно сериозно ти говоря. Заминавам.

— Кога?

— Ами че утре. Après dîner.[41]

У него се срути нещо огромно. Той каза:

— За къде?

— Много надалече.

— За Дагестан ли?

— Tu n’es pas mal instruit. Peut-être, pour le moment…[42]

— Нима си излекувана?

— Quant à ça… non.[43] Но Беренс смята, че засега тук няма да имам някаква особена полза. C’est pourquoi je vais risquer un petit changement d’air.[44]

— Значи, пак ще се върнеш!

— Въпрос. Въпрос преди всичко кога. Quant à moi, tu sais, j’aime la liberté avant tout et notamment celle de choisir mon domicile. Tu ne comprends guère ce que c’est: être, obsédé d’indépendance. C’est de ma race, peut-être.

— Et ton mari au Daghestan te l’accorde — ta liberté?

— C’est la maladie qui me la rend. Me voilà à cet endroit pour la troisième fois. J’ai passé un an ici, cette fois. Possible que je revienne. Mais alors tu seras bien loin depuis longtemps.[45]

— Вярваш ли, Клавдия?

— Mon prénom aussi! Vraiment tu les prends bien au sérieux, les coutumes du carnaval![46]

— Нима знаеш колко съм болен?

— Oui — non — comme on sait ces choses ici. Tu as une petite tache humide là dedans et un peu de fièvre, n’est-ce pas?[47]

— Trente-sept et huit ou neuf l̀après midi[48] — каза Ханс Касторп. — А ти?

— Oh, mon cas, tu sais, c’est un peu plus compliqué… pas tout à fait simple.

— Il y a quelque chose dans cette branche de lettres humaines dite la médecine — каза Ханс Касторп, — qu’on appelle bouchement tuberculeux des vases de lymphe.

— Ah! Tu as mouchardé, mon cher, on le voit bien.[49]

— Et toi[50]… Прости ми! Остави ме сега да те попитам нещо, да те попитам настоятелно и на немски! На времето, преди шест месеца, когато от трапезарията отидох на преглед… ти се озърна по мене, спомняш ли си?

— Quelle question? Il y a six mois![51]

— Знаеше ли къде отивам?

— Certes, c’était tout à fait par hazard[52]…

— Беренс ли ти беше казал?

— Toujours ce Behrens!

— Oh, il a représenté ta peau d’une façon tellement exacte… D’ailleurs c’est un veuf aux joues ardentes et qui possède un service à café très remarquable… Je crois bien qu’il connaisse ton corps non seulement comme médecin, mais aussi comme adepte d’une autre discipline de lettres humaines.

— Tu as décidément raison de dire que tu parles en rêve, mon ami.

— Soit… Laisse-moi rêver de nouveau après m’avoir réveillé si cruellement par cette cloche d’alarme de ton départ. Sept mois sous tes yeux… Et à présent, où en réalité j’ai fait ta connaissance, tu me parles de départ!

— Je te répète que nous aurions pu causer plus tôt.[53]

— Щеше ли да поискаш?

— Moi? Tu ne m’échapperas pas, mon petit. Il s’agit de tes intérêts, à toi. Est-ce que tu étais trop timide pour t’approcher d’une femme à qui tu parles en rêve maintenant, ou est-ce qu’il y avait quelqu’un qui t’en as empêché?

— Je te l’ai dit. Je ne voulais pas te dire „vous“.

— Farceur. Réponds donc — ce monsieur beau parleur, cet Italien-là qui a quitté la soirée — qu’est-ce qu’il t’a lancé tantôt?

— Je n’en ai entendu absolument rien. Je me soucie très peu de ce monsieur quand mes yeux te voient. Mais tu oublies… il n’aurait pas été si facile du tout de faire ta connaissance dans le monde. Il y avait encore mon cousin avec qui j’étais lié et qui incline très peu à s’amuser ici: il ne pense à rien qu’à son retour dans les plaines, pour se faire soldat.

— Pauvre diable. Il est, en effet, plus malade qu’il ne sait. Ton ami italien du reste ne va pas trop bien non plus.

— Il le dit lui-même. Mais mon cousin… Est-ce vrai? Tu m’effraies.

— Fort possible qu’il aille mourir, s’il s’essaye d’être soldat dans les plaines.

— Qu’il va mourir. La mort. La mort. Terrible mot, n’est-ce pas? Mais c’est étrange, il ne m’impressione pas tellement aujourd’hui, ce mot. C’était une façon de parler bien conventionelle, lorsque je disais „Tu m’effraies“. L’idée de la mort ne m’effraie pas. Elle me laisse tranquille. Je n’ai pas pitié ni de mon bon Joachim ni de moi-même, en entendant qu’il va peut-être mourir. Si c’est vrai, son état ressemble beaucoup au mien et je ne le trouve pas particulièrement imposant. Il est moribondq et moi, je suis amourex, eh bien, — Tu as parlé à mon cousin à l’atelier de photographie intime, dans l’antichambre, tu te souviens.

— Je me souviens un peu.

— Donc ce jour-là Behrêns a fait ton portrait transparent!

— Mais oui.

— Mon dieu. Et l’as tu sur toi?

— Non, je l’ai dans ma chambre.

— Ah, dans ta chambre. Quant au mien, je l’ai toujours dans mon portefeuille. Veux-tu que je te le fasse voir?

— Mille remerciements. Ma curiosité n’est pas invincible. Ce sera un aspect très innocent.

— Moi, j’ai vu ton portrait extérieur. J’aimerais beaucoup mieux voir ton portrait intérieur qui est enfermé dans ta chambre… Laisse-n oi demander autre chose! Parfois un monsieur russe qui loge en ville vient te voir. Qui est-ce? Dans quel but vient-il, cet homme?

— Tu es joliment fort en espionnage, je l’avoue. Eh bien, je réponds. Oui, c’est un compatriote souffrant, un ami. J’ai fait sa connaissance à une autre station balnéaire, il y a quelques années déjà. Nos relations? Les voilà: nous prenons notre thé ensemble, nous fumons deux ou trois papiros, et nous bavardons, nous philosophons, nous parlons de l’homme, de Dieu, de la vie, de la morale, de mille choses. Voilà mon compte rendu. Es-tu satisfait?

— De la morale aussi! Et qu’est-ce que. vous avez, trouvé en fait de morale, par exemple?

— La morale? Cela t’intéresse? Eh bien, il nous semble qu’il faudrait chercher la morale non dans la vertu, c’est à dire dans la raison, la discipline, les bonnes moeurs, l’honnêteté — mais plutôt dans le contraire, le veux dire: dans le péché, en s’abandonnant au danger, a ce qui est nuisible, à ce qui nous consume. Il nous semblé qu’il est plus moral de se perdre et même de se laisser dépérir que de se conserver. Les grands moralistes n’étaient point de vertueux, mais des aventuriers dans le mal, des vicieux, des grands pécheurs qui nous enseignent à nous incliner chrétiennement devant la misère. Tout ça doit te déplaire beaucoup, n’est-ce pas?[54]

Ханс Касторп мълчеше. Той все още седеше, както от началото, със сплетени крака, прибрани под скърцащия стол, седеше приведен към полегналата дама с триъгълната хартиена шапка; пръстите му стискаха нейния молив; очите му — сините очи на Ханс Лоренц Касторп — се вдигнаха да огледат стаята, която беше опустяла. Гостите бяха се разпръснали. В насрещния ъгъл пианото прозвучаваше вече само тихо и откъслечно — свиреше с една ръка болният манхаймец, до когото седеше учителката и прелистваше един сложен на коленете й том с ноти. Когато разговорът между Ханс Касторп и госпожа Шоша секна, пианистът спря напълно да свири — отпусна в скута си и тази ръка, с която леко бе докосвал клавишите, а госпожица Енгелхард продължи да гледа нотите си. Четиримата, останали последни от карнавалното веселие, седяха неподвижни. Тишината трая доста минути. Под нейното бреме главите на двойката до пианото бавно се свеждаха все по-ниско и по-ниско — главата на манхаймеца към клавиатурата, главата на госпожица Енгелхард към нотите. Накрай и двамата едновременно, сякаш по тайно споразумение, предпазливо станаха и със сгушени глави, със стегнато прилепени към тялото ръце, тихо се измъкнаха на пръсти, като изкуствено отбягваха да се извръщат към другия, още обитаван ъгъл на стаята, изчезнаха заедно през стаята за кореспонденция — и манхаймецът, и учителката.

— Tout le monde se retire — каза госпожа Шоша. — C’étaient les derniers; il se tait tard. Eh bien, la fête de carnaval est finie.[55] — И тя вдигна мишниците си, за да снеме с две ръце хартиената шапка от червеникавата си коса, плитката на която бе увита като венец около главата. — Vous connaissez les conséquences, monsieur.[56]

Но Ханс Касторп отрече със затворени очи, без иначе да промени положението си. Той отговори:

— Jamais, Clawdia. Jamais je te dirai „vous“, jamais de la vie ni de la mort, ако може да се каже така — би трябвало да може. Cette forme de s’adresser à une personne, qui est celle de l’occident cultivé et de la civilisation humanitaire, me semble fort bourgeoise et pédante. Pourquoi, au fond, de la forme? La forme, c’est la pédanterie elle même! Tout ce que vous avez fixé à l’égard de la morale, toi et ton compatriote souffrant — tu veux sérieusement que ça me surprenne? Pour quel sot me prends tu? Dis donc, qu’est-ce que tu penses de moi?

— C’est un sujet qui ne donne pas beaucoup à penser. Tu es un petit bonhomme convenable, de bonne famille, d’une tenue appétissante, disciple docile de ses précepteurs et qui retournera bientôt dans les plaines, pour oublier complètement qu’il a jamais parlé en rêve ici et pour aider à rendre-son pays grand et puissant par son travail honnête sur le chantier. Voilà ta photographie intime, faite sans appareil. Tu la trouves exacte, j’espère?

— Il y manque quelques détails que Behrens y a trouvés.

— Ah, les médecins en trouvent toujours, ils s’y connaissent…

— Tu parles comme monsieur Settembrini. Et ma fièvre? D’où vient-elle?

— Allons donc, c’est un incident sans conséquence qui passera vite.

— Non, Clawdia, tu sais bien que ce que tu dis là, n’est pas vrai, et tu le dis sans conviction, j’en suis sûr. La fièvre de mon corps et le battement de mon coeur harassé et le frissonement de mes membres, c’est le contraire d’un incident, car ce n’est rien d’autre — и неговото лице c потрепващите устни се сведе по-близо до нейното, — rien d’autre que mon amour pour toi, oui, cet amour qui m’a saisi à l’instant, où mes yeux t’ont vue, ou, plutôt, que j’ai reconnu, quand je t’ai reconnue, toi — et c’était lui, évidemment, qui m’a mené à cet endroit…

— Quelle folie!

— Oh, l’amour n’est rien, s’il n’est pas de la folie, une chose insensée, défendue et une aventure dans le mal. Autrement c’est une banalité agréable, bonne pour en faire de petites chansons paisibles dans les plaines. Mais quant à ce que je t’ai reconnue et que j’ai reconnu mon amour pour toi — oui, c’est vrai, je t’ai déjà connue, anciennement, toi et tes yeux merveilleusement obliques et ta bouche et ta voix, avec laquelle tu parles — une fois déjà, lorsque j’étais collégien, je t’ai demandé ton crayon, pour faire enfin ta connaissance mondaine, parce que je t’aimais irraisonablement, et c’est de là, sans doute c’est de mon ancien amour pour toi que ces marques me restent que Behrens a trouvées dans mon corps, et qui indiquent que jadis aibsi j’etals malady…[57]

Зъбите му затракаха. Още като фантазираше, той бе измъкнал единия си крак изпод скърцащия стол и докато го помести напред, другото му коляно вече се опираше върху пода, така че той коленичи пред нея с наведена глава и разтреперано тяло.

— Je t’aime — промълви той, — je t’ai aimee de tout temps, car tu es le Toi de ma vie, mon reve, mon sort, mon envie, mon eternel desir…

— Allons, allons — каза тя. — Si tes precepteurs te voyaient…[58]

Но той, вторачен в килима, отчаяно заклати глава и отговори:

— Je m’en ficherais, je me fiche de tous ces Carducci et de la Republique eloquente et du progres humain dans le temps, car je t’aime![59]

Тя леко погали c ръка ниско подстриганата коса на тила му.

— Petit bourgeois — каза тя. — Joli bourgeois a la petite tache humide. Est-ce vrai que tu m’aimes tant?[60]

Той сега се бе отпуснал върху двете си колене и разпален от нейното докосване, продължи да говори с извърната назад глава и затворени очи:

— Oh, l’amour, tu sais… Le corps, l’amour, la mort, ces trois ne font qu’un. Car le corps, c’est la maladie et la volupte, et c’est lui qui fait la mort, oui, ils sont charnels tous deux, l’amour et la mort, et voila leur terreur et leur grande magie! Mais la mort, tu comprends, c’est d’une part une chose mal famee, impudente qui fait rougir de honte; et d’autre part c’est une puissance tres solennelle et tres majestueuse — beaucoup plus haute que la vie riante gagnant de la monnaie et farcissant sa panse — beaucoup plus venerable que le progres qui bavarde par les temps — parce qu’elle est l’histoire et la noblesse et la piete et l’eternel et le sacre qui nous fait tirer le chapeau et marcher sur la pointe des pieds… Or, de meme, le corps, lui aussi, et l’amour du corps, sont une affaire indecente et facheuse, et le corps rougit et palit a sa surface par frayeur et honte de lui meme. Mais aussi il est une grande gloire adorable, image miraculeuse de la vie organique, sainte merveille de la forme et de la beaute, et l’amour pour lui, pour le corps humain, c’est de meme un interet extremement humanitaire et une puissance plus educative que toute la pedagogie du mon dei… Oh, enchantante beauté organique qui ne se compose ni de teinture à l’huile ni de pierre, mais de matière vivante et corruptible, pleine du secret fébrile de la vie et de la pourriture! Regarde la symétrie merveilleuse de l’édifice humain, les épaules et les hanches et les mamelons fleurissants de part et d’autre sur la poitrine, et les côtes arrangées par paires, et le nombril au milieu dans la mollesse du ventre, et le sexe obscur entre les cuisses! Regarde les omoplates se remuer sous la peau soyeuse du dos, et l’échiné qui descend vers la luxuriance double et fraîche des fesses, et les grandes branches des vases et des nerfs qui passent du tronc aux rameaux par les aisselles, et comme la structure des bras correspond à celle des jambes. Oh, les douces régions de la jointure intérieure du coude et du jarret avec leur abondance de délicatesses organiques sous leurs coussins de chair! Quelle fête immense de les caresser ces endroits délicieux du corps humain! Fête à mourir sans plainte après! Oui, mon dieu, laisse-moi sentir l’odeur de la peau de ta rotule, sous laquelle l’ingénieuse capsule articulaire sécrète son huile glissante! Laisse-moi toucher dévotement de ma bouche l’Arteria femoralis qui bat au front de ta cuisse et qui se divise plus bas en les deux artère du tibia! Laisse-moi ressentir l’exhalation de tes pores et tâter ton duvet, image humaine d’eau et d’albumine, destinée pour l’anatorrie du tombeau, et laisse-moi périr, mes lèvres aux tiennes![61]

Ханс Касторп не си отвори очите, след като бе говорил; той остана, както си беше, с извърната глава назад и протегнати напред ръце със сребърното моливче в тях; коленете му трепереха и се олюляваха. Тя каза:

— Tu es en effet un galant qui sait solliciter d’une manière profonde, à l’allemande.[62]

И наложи хартиената шапка върху главата му.

— Adieu, mon prince Carnaval! Vous aurez une mauvaise ligne de fièvre ce soir, je vous le prédis.[63]

С тия думи госпожа Шоша плавно се измъкна от стола, плъзна се по килима към вратата, където на прага се позабави, полуизвърната назад; едната си гола ръка бе вдигнала нагоре, с другата бе хванала дръжката. През рамо тя тихо му каза:

— N’oubliez pas de me rendre mon crayon.[64]

И излезе.

— Боя се, че ние съвсем не сме каквито трябва да бъдем — отвърна той. — В никое отношение. Ние сме може би чисто и просто само грижовни деца на живота.

— Хубаво казано. Но виж какво… Не щеше да бъде много трудно да видиш този сън по-рано. Малко късно се решавате, господине, да заговорите вашата покорна слугиня.]

[17] Ей! Инженере! Почакайте! Какво вършите? Инженере! Малко благоразумие! Ама това момче е полудяло! (итал.) ↑

[18] Ето! (фр.) ↑

[19] — Внимавайте, може да се повреди — каза тя. — Той е на винт, разбираш ли? (Този и следващите чуждоезични текстове са на френски. Вметнатите български текстове се повтарят в курсив.) ↑

[20] Той е един много ограничен млад човек, много честен, истински немец. ↑

[21] — Ограничен? Честен? ↑

[22] — Нас, немците? ↑

[23] — Говорим за вашия братовчед. Но това е истина, вие сте малко буржоазни. Вие обичате реда повече от свободата, цяла Европа знае това. ↑

[24] — Обичаме… обичаме… Какво значи това? Тази дума не може да се дефинира. Единият го има, другият го обича, както казва една наша пословица. ↑

[25] Ще ти кажа на френски какво измислих. Това, което цяла Европа нарича свобода, е може би нещо доста педантично и доста буржоазно в сравнение с нашата нужда от ред — това е то! ↑

[26] — Виж ти! Забавно! За братовчеда си ли мислиш, когато разправяш такива странни неща? ↑

[27] Не, той наистина е добряк, една проста, незастрашена натура, разбираш ли. Но той не е буржоа, той е войник. ↑

[28] — Искаш да кажеш: натура, напълно укрепнала, уверена в себе си? Но той е сериозно болен, бедният твой братовчед. ↑

[29] — Може би когато ми показа картините си. ↑

[30] — Сиреч когато ти е рисувал портрета? ↑

[31] — Защо пък не. Намираш ли портрета ми сполучлив? ↑

[32] — Естествено, дори много сполучлив. Беренс много точно е предал кожата ти, наистина много вярно. Много бих желал и аз да съм портретист, за да имам повод да изследвам кожата ти. ↑

[33] Говорете немски, ако обичате. ↑

[34] Това е едно своеобразно художествено и медицинско изследване — с една дума: касае се, разбираш ли, до хуманитарни изследвания. ↑

[35] Зад гърба на лекарите. Появи ли се Беренс, всички ще се втурнат към столовете си. Много глупаво ще излезе. ↑

[36] — Стига вече с твоя Беренс. ↑

[37] — Пък и на тоя килим… ↑

[38] … като при особено дълбок сън, защото човек трябва много дълбоко да е заспал, за да сънува така… Искам да кажа: този сън ми е добре познат, дълъг, вечен, открай време съм го сънувал, да, сънувал съм, че седя до тебе както сега, ето какво е вечността. ↑

[39] — Поет! — каза тя. — Буржоа, хуманист и поет, ето го немеца цял-целеничък и какъвто трябва да бъде. ↑

[40] — За какво са тия думи — каза той. — Защо да говорим? Да се говори, да се разисква, това наистина е по републикански, признавам. Но съмнявам се, че то е в същата степен поетично. Един от нашите пациенти, с когото доста се сдружихме, господин Сетембрини…

— Той току-що ти отправи няколко думи.

— Е да, той несъмнено е велик оратор, а и много обича да рецитира красиви стихове — но поет ли е този човек?

— Искрено съжалявам, че не съм имала удоволствието да се запозная с този кавалер.

— Напълно вярвам.

— А, вярваш ли?

— Как? Това, дето го казах, беше една съвсем безразлична фраза. Аз, както сигурно си забелязала, почти не говоря френски. И все пак предпочитам с тебе този език пред родния, защото за мене да говоря по френски, означава донякъде да говоря, без нещо да кажа — безотговорно или както говорим насън. Разбираш ли?

— Горе-долу.

— Това е достатъчно… Говоренето — продължи Ханс Касторп — е мизерна работа. Във вечността изобщо не разговарят. Във вечността, знаеш ли, постъпват както когато се рисува прасе: навеждат глава назад и затварят очи.

— Нелошо казано! Изглежда, че ти във вечността си като у дома си, ти несъмнено основно я познаваш. Трябва да призная, че си един доста занимателен мечтател.

— И после — каза Ханс Касторп, — ако бях те заговорил, щях да съм принуден да се обръщам към тебе с „вие“.

— Е добре, нима възнамеряваш винаги да ми говориш на „ти“.

— Ами че да. Открай време съм ти говорил на „ти“ и на веки веков ще ти говоря така.

— Вече прекаляваш. Във всеки случай ти няма да имаш много време и възможност да ми говориш на „ти“. Заминавам. ↑

[41] След обеда. ↑

[42] Добре си осведомен. Може би отначало… ↑

[43] — Това… не. ↑

[44] Ето защо ще рискувам да сменя малко климата. ↑

[45] Знаеш ли, що се отнася до мене, аз обичам преди всичко свободата и по-специално свободата да избирам къде ще живея. Ти едва ли ще разбереш какво значи да те владее стремежът към независимост. Такава ми е, може би, расата.

— А мъжът ти в Дагестан, той дава ли ти тази свобода?

— Болестта ми я дава. На това място съм за трети път. Сега изкарах тук цяла година. Може и да се върна. Но тогава ти отдавна вече ще си далеч оттук. ↑

[46] — Даже името ми си узнал! Не, ти наистина твърде сериозно се отнасяш към карнавалните обичаи. ↑

[47] — И да, и не… доколкото тук се знаят тия неща. Имаш някакъв възпален участък нейде вътре и дигаш малко температура, така ли е? ↑

[48] — Трийсет и седем и осем или и девет следобед. ↑

[49] — О, моят случай, знаеш, е малко по-сложен… не е съвсем прост.

— Има нещо в този клон на хуманитарните науки, което наричат медицина — каза Ханс Касторп, — и там има нещо, което наричат туберкулозно запушване на лимфатичните съдове.

— А, ти очевидно си ме шпионирал, драги мой. ↑

[50] — Ами ти… ↑

[51] — Какъв въпрос? Преди шест месеца! ↑

[52] — Естествено, но това бе съвсем случайно. ↑

[53] — Все този Беренс!

— О, той така точно е изобразил твоята кожа… Впрочем този вдовец се отличава с пламналите си бузи и притежава един забележителен сервиз за кафе… Смятам, че той познава твоето тяло не само като лекар, но и като адепт на друг клон от хуманитарните науки и изкуства.

— Ти, приятелю, действително бе прав, когато ми каза, че говориш насън.

— Да допуснем… Но остави ме да посънувам още малко, след като тъй жестоко ме събуди тревожният звън за твоето отпътуване. Седем месеца пред твоите очи… А сега, когато наистина се запознахме, ти ми говориш за заминаване.

— Повтарям ти, че бихме могли да се поразговорим и по-рано. ↑

[54] — Аз ли? Няма да ми се изплъзнеш, малкият. Става дума за тебе, за твоите интереси. Прекалено боязлив ли беше, за да се приближиш до жената, с която сега разговаряш насън, или имаше някой, който ти пречеше?

— Казах ти вече. Не исках да ти говоря на „вие“.

— Хитрец. Отговори ми какво ти подхвърли твоят красноречив дърдорко, този италианец, който междувременно си отиде.

— Нищичко не разбрах. Малко ме е грижа за този господин, когато очите ми те гледат. Но ти забравяш… не щеше да е много лесно да се запознаем по обикновения светски начин. Нали постоянно бях с братовчед си, който никак не е склонен да се забавлява тук: той за нищо друго не мисли освен за връщането си в равнината и за това как ще стане войник.

— Горкият. Той всъщност е много по-тежко болен, отколкото знае. Впрочем и твоят приятел италианецът не е много по-добре от него.

— Той сам казва това. Но братовчед ми… Истина ли е? Ти ме плашиш.

— Много е възможно да умре, ако се върне в равнината и стане войник.

— Да умре. Смърт. Ужасна дума, нали? Но чудно: тази дума днес не буди у мен старото впечатление. Когато казах „ти ме плашиш“, аз само казах това, което е прието да се казва в такива случаи. Мисълта за смъртта вече не ме плаши. Отнасям се спокойно към нея. Не жаля нито добряка Йоахим, нито себе си, когато чувам, че може би той ще умре. Неговото състояние много прилича на моето и не намирам нищо толкова ужасно, ако предвиждането ти е вярно. Той е морибунден, а пък аз съм влюбен… това е. Ти нали поговори с моя братовчед в приемната на рентгеновия кабинет, спомняш ли си?

— Смътно.

— Него ден, значи, Беренс сне прозрачния ти портрет?

— Ами да.

— Боже мой! У тебе ли е?

— Не, в стаята ми.

— А, в стаята ти. Що се отнася до моя, аз винаги го нося в портфейла си. Искаш ли да ти го покажа?

— Крайно благодаря. Не умирам от любопитство. Вероятно ще бъде нещо съвсем невинно.

— Видях вече външния ти портрет. Но бих предпочел да видя вътрешния, който държиш в стаята си… Нека те попитам още нещо! Понякога те посещава един господин, русин, който живее в селището. Кой е той? С каква цел идва при тебе този човек?

— Бива те за шпионаж, признавам. Е добре, ще ти отговоря. Да, касае се до един болен съотечественик, мой приятел. Запознах се с него в друг курорт преди няколко години. Нашите отношения? Ето какви са: изпиваме заедно по един чай, изпушваме по две-три цигари и си бъбрим — философстваме, говорим за човека, за бога, за живота, за морала, за хиляди неща. Ето го моя отчет. Доволен ли си?

— И за морала! А какво открихте например в областта на морала?

— В областта на морала? Интересува ли те? Е добре, ние смятаме, че не трябва да търсим морала в добродетелта, сиреч в разума, дисциплината, добрите нрави, честността, а, напротив — искам да кажа: в греха, когато се излагаме на опасност, когато се излагаме на това, което е вредно, което ни разяжда. Струва ни се, че е по-морално да се погубиш и даже да загинеш, отколкото да се съхраниш. Великите люде не са били нравствени, а авантюристи в злото, порочни, велики грешници, които ни учат да се прекланяме по християнски пред нещастието. Всичко това никак не ти се нрави, нали? ↑

[55] — Всички се разотидоха — каза госпожа Шоша. — Тези бяха последните; късно е вече. Е добре, карнавалното празненство завърши. ↑

[56] — Изводите ви са известни, господине. ↑

[57] — Никога, Клавдия. Никога не ще ти говоря на „вие“, нито в живота, нито в смъртта, ако може да се каже така — би трябвало да може. Тази форма на обръщение към човека, установена от културния Запад и хуманистичната цивилизация, ми се струва твърде буржоазна и педантична. Защо всъщност е нужна формата? Формата е въплъщение на педантизма! Сериозно ли искаш да ме изненада всичко това, което сте решили относно морала ти и твоя болен съотечественик? За глупец ли ме смяташ? Виж какво, я ми кажи какво мислиш всъщност за мене.

— Тази проблема не ми е дала много поводи за размисъл. Ти си един приличен малък добряк от добро семейство, имаш привлекателно държане и си послушен ученик на своите наставници; скоро ще се върнеш в равнината, ще забравиш напълно, че някога си говорил тук насън, и ще заработиш съвестно за величието и могъществото на своята родина. Ето вътрешна снимка, направена без рентгенов апарат. Надявам се, че я намираш вярна.

— Липсват някои подробности, които бяха открити от Беренс.

— Ах, лекарите винаги откриват такива неща, за това ги бива…

— Говориш като господин Сетембрини. А моята температура? Откъде иде тя?

— Дребна работа, случайност без значение, която скоро ще премине.

— Не, Клавдия, ти добре знаеш, че това не е истина; говориш, без да си убедена, сигурен съм. И огънят, и мъчителното сърцебиене, и треперенето на всичките ми членове, това не е никаква случайност, това е само — и неговото лице с потрепващите устни се сведе до нейното, — това е само моята любов към тебе, да, тази любов, която ме сграбчи в момента, когато очите ми те видяха, или по-скоро която познах, когато познах тебе, и очевидно тази любов ме доведе тук…

— Какво безумие!

— О, любовта е нищо, ако в нея няма безумие, ако не е безразсъдна, ако не е забранена, ако страни от злото. Иначе тя ще бъде само една приятна баналност, годна да служи за тема на невинните песнички от равнината. Що се отнася до това, че те познах и че познах моята любов към тебе — да, това е вярно, аз отдавна те познавам, познавам те още от времето, когато бях ученик, когато пак поисках да ми услужиш с един молив, за да се запозная най-сетне с тебе, както се полага, защото още тогава те обичах безумно и сигурно още оттогава, от моята отколешна любов към тебе са ми останали белезите, които Беренс откри в тялото ми и които сочат, че и тогава съм бил болен… ↑

[58] — Обичам те — промълви той, — още тогава те обичах безумно, защото ти си великото „Ти“ на живота ми, моята мечта, моята съдба, моят стремеж, моето предвечно желание…

— Хайде, хайде — каза тя. — Ами ако те видят твоите наставници… ↑

[59] — Пет пари не давам за тях, пет пари не давам за всичките кардучиевци, за красноречивата република и за човешкия прогрес във всичките времена, защото те обичам! ↑

[60] — Мой малки буржоа — каза тя. — Мой малки буржоа с мъничък възпален участък. Наистина ли ме обичаш толкова много? ↑

[61] — О, любовта, знаеш ли… Тялото, любовта, смъртта — тези три са всъщност едно. Защото тялото, това е болестта и сладострастието и то ражда смъртта, да, те и двете, любовта и смъртта, са плътски, ето отде иде техният ужас и тяхното велико вълшебство! Но смъртта, разбираш ли, това, от една страна, е нещо позорно, безочливо, което ни кара да се червим от срам, а от друга, това е сила, много тържествена и много величествена, много по-възвишена от живота, който се смее, трупа пари и си пълни търбуха — защото тя, смъртта, включва всичко в себе си: и историята, и благородството, и благочестието, и вечността, и онази святост, която ни кара да сваляме шапки и да пристъпваме на пръсти… Също така и в тялото, и в плътската любов се крие нещо безсрамно и скандално; ужасено и засрамено само от себе си, тялото се черви и бледнее по своята повърхност. Но, от друга страна, то излъчва едно велико и божествено сияние, то е чудотворният образ на органическия живот, свещено и удивително; в любовта към него, към човешкото тяло, също така се изразява в най-висша степен хуманитарният интерес към човечеството; то крие в себе си едно възпитателно начало, по-могъщо от всичката педагогика на света… О, обаятелна красота на живата плът, създадена не от маслени бои или от камък, а от живата и тленна материя, изпълнена с пламтящата тайна на живота и тлението! Погледни възхитителната симетрия, с която е построено човешкото тяло, погледни тези плещи, тези ханшове, тези цъфнали, набъбнали зърна на гърдите, тези наредени по двойки ребра, този пъп посред закръглеността на корема и тайната на пола между бедрата! Погледни как играят лопатките под копринената кожа на гърба, как се спуска гръбнакът към разкошната и прохладна задна част на седалището, как тръгват от трупа към подмишниците главните разклонения на артериите и нервите и как структурата на ръцете отговаря на структурата на краката. О нежни местица, дето скришом се съчленяват лакътят и коляното, о, какво изобилие на изящни органични форми под меките възглавнички на плътта! Какво неизмеримо блаженство да гали човек тези пленителни части на човешкото тяло! Блаженство, след което може да умре без съжаление. Да, боже мой, остави ме да вдъхна аромата, излъчван от кожата на твоето коляно, под което една удивителна капсула изпуска най-финото смазочно масло! Остави ме да прилепя благоговейно устните си върху твоята Arteria femoralis, която пулсира в основата на бедрото ти и която по-долу се разделя в двете артерии на пищяла! Остави ме да усетя излъчванията на твоите пори и да докосна твоя мъх, о човешки образ, създаден от вода и белтъчини и обречен на гробищната анатомия, остави ме да загина, впил моите устни в твоите! ↑

[62] Ти действително си един поклонник, който знае да се домогва с особена дълбочина, като истински немец. ↑

[63] Прощавай, мой принце Карнавал! Мога да ви предскажа, че тази вечер рязко ще повишите температурната крива. ↑

[64] Не забравяйте да ми върнете молива. ↑

Шеста глава

Промени

Какво представлява времето? Една тайна — нереална и всемогъща. Една предпоставка за света на явленията, едно движение, свързано и смесено със съществованието на телата в пространството и с тяхното движение. Но нямаше ли да има движение, ако нямаше време? Питай си ти! Е ли времето функция на пространството? Или обратно? Или двете са идентични? Питай си, питай! Времето е дейно, то, както се казва, тече. А от това какво произтича? Промяна! Сега не е тогава, тук не е там, защото между едното и другото има движение. Тъй като обаче движението, по което мерим времето, е кръгообразно, затворено само в себе си, то това е движение и промяна, които човек със същото основание би могъл да определи като покой и неподвижност, защото едно „тогава“ постоянно се повтаря в едно „сега“, едно „там“ в едно „тук“. А тъй като и с най-отчаяни напъни не можем да си представим едно време с начало и край и пространство с граници, хората са решили да си „представят“ времето и пространството като безкрайни — очевидно смятайки, че това, макар и да не е много добро, все пак е нещо. Не означава ли обаче постановяването на Вечното и Безкрайното едно логично и математично унищожаване на всичко, което е ограничено по време и място, неговото относително свеждане до нула? Как могат да бъдат и хармония с принудителното допускане на Вечното и Безкрайното понятия като разстояние, движение, промяна, пък и съществованието на ограничени тела във всемира? Питай си, колкото щеш!

Такива и подобни въпроси си задаваше Ханс Касторп в своя мозък, който още при пристигането му тук горе се бе показал склонен към индискретности и търсения от този род и се бе особено изострил и одързостил за разправии, може би поради един зъл, но мощен нагон, който междувременно се бе уталожил. Той питаше и себе си, и добрия Йоахим, и долината, покрита от незапомнени времена със сняг, макар че очевидно не можеше да очаква нещо подобно на отговор от нито едно от трите места — трудно е да се каже от кое най-малко. На самия себе си той поставяше такива въпроси тъкмо и само защото не знаеше отговора, Йоахим пък почти не можеше да бъде привлечен да вземе участие, тъй като той, както Ханс Касторп бе казал една вечер на френски, за нищо друго не мислеше, освен как да стане войник в равнината; напоследък той се бе показал склонен да сложи чрез един преврат край на ожесточената борба, която водеше с тая своя ту приближаваща се, ту подигравателно чезнеща в далечината надежда. Да, да, добрият, търпеливият, честният и толкова държащият на службата и дисциплината Йоахим се бе поддал на бунтовни пристъпи, той се бе опълчил срещу скалата на Гафки, онази система за изследвания, с помощта на които долу в лабораторията или „лабото“, както обикновено казваха, се откриваше и установяваше категорията на пациентите, носители на бацили: числото на Гафки, от което всичко зависеше, се определяше по това дали в изследваната проба се намират само единични бацили, или гъмжат безброй. Отброеното число очертаваше напълно достоверно изгледите за оздравяване на съответния му носител и по него не бе трудно да се определи количеството на месеците или годините, които някой трябваше да прекара тук — като се почне от половингодишното посещение „на крак“, та до присъдата „до живот“, която, изчислена по време, често пъти не траеше кой знае колко много. И тъй Йоахим се възмущаваше от скалата на Гафки, той открито се отказваше да вярва в нейния авторитет — не съвсем открито, не тъкмо пред началствата, но пред братовчед си и дори на трапезата.

— До гуша ми дойде, няма вече да им позволявам да се подиграват с мене — казваше той високо и кръвта се изкачваше в бронзираното му лице. — Преди четиринайсет дни имах Гафки № 2, една дреболия, най-добри перспективи, а днес № 9, цяло гъмжило, и дума не може да става за равнината. Сам дяволът не би могъл да разбере какво става с мен, та това е просто нетърпимо. Горе на Шатцалп лежи един мъж, гръцки селянин, изпратили го от Аркадия, изпратил го някакъв агент — безнадежден случай, галопираща туберкулоза, всеки ден го очакват да умре, а тоя мъж никога в живота си не е имал бацили в храчките си. В замяна на това дебелият белгиец, когото изписаха здрав, когато дойдох, имаше Гафки № 9, бацилите така си гъмжаха у него, а при това имаше само една съвсем малка каверна. Много здраве има от мене тоя Гафки! Слагам край, заминавам си в къщи, пък ако ще и да умра!

Тъй говореше Йоахим и всички бяха болезнено слисани, виждайки тоя кротък, улегнал млад човек да се бунтува. При заплахата на Йоахим, че ще захвърли всичко и ще замине за равнината, Ханс Касторп неволно се сети за известни изявления, които бе чул на френски от трето лице. Но той замълча; нима трябваше да изтъква пред братовчед си като образец собственото си търпение, както правеше госпожа Щьор; тя наистина назидаваше Йоахим да не роптае богохулно, а да се потопи в смирение и да вземе пример от нейното постоянство, което тя проявява тук горе, та с твърда воля се отказва да се разпорежда и домакинства в дома си в Канщат, за да възвърне някога на мъжа си в свое лице една напълно и окончателно оздравяла съпруга. Не, това Ханс Касторп все пак не искаше да стори, пък и от времето на карнавала му беше съвестно по отношение на Йоахим; съвестта му казваше, че трябва да вижда нещо като измяна, бягство и изневяра в това, за което не говореха, но което Йоахим несъмнено знаеше: става дума за две кръгли кафяви очи, една доста необоснована охота за смях и един портокалов парфюм, на чиито въздействия бе изложен по пет пъти на ден, но строго и прилично свеждаше пред тях очи към чинията си… Дори и в неохотата, с която Йоахим посрещаше неговото търсене на истината чрез отвлечени разсъждения и възгледите му върху „времето“, Ханс Касторп смяташе, че долавя нещо от това военно благочиние, което съдържаше един упрек към съвестта му. Що се отнася до долината, тая дълбоко заснежена долина, на която Ханс Касторп също така задаваше от своя превъзходен стол свръхсетивните си въпроси, то нейните зъбери, купени, склонове и кафяво-зелено-червеникави гори стояха занемели във времето, обгърнати от тихо протичащото земно време, ту светещи върху тъмната небесна синева, ту обвити от мъгли, ту искрящи като диаманти всред очарованието на лунната нощ, ту заруменени по височините от залязващото слънце — но винаги в сняг, от шест незапаметени, само мярнали се и отминали месеца насам; всички пациенти заявяваха, че не могат вече да гледат снега, той ги отвращавал, за техните изисквания в това отношение стигало и лятото, но всеки божи ден тия снежни маси, снежни купчини, снежни възглавници, заснежени склонове… това превишавало силите на човека, това било убийствено за духа и чувствата. И те носеха цветни очила — зелени, жълти и червени — сигурно и за да си щадят очите, но повече заради сърцето.

Долината и върховете покрити със сняг вече от шест месеца насам? Не, от седем! Времето крачи напред, докато разказваме — нашето време, което посвещаваме на това повествование, но също така напредва и далече отминаващото време на Ханс Касторп и неговите другари по съдба там горе всред снеговете и то докарва промени. Всичко бе на път много скоро да се осъществи, както за яд на Сетембрини бе предрекъл на бърза ръка Ханс Касторп по карнавала на връщане от курорта: не че лятното слънцестоене се бе изправило вече на прага, но Великденът бе минал през долината, април напредваше, провиждаше се Света троица, скоро щеше да пукне пролетта, снегът щеше да се стопи; не всичкият сняг — на юг, по върховете, и на север, в цепнатините на скалите по Ретиконската планинска верига, имаше вечен сняг, да не говорим за другия сняг, който всеки месец щеше да вали, но нямаше да се задържа; ала претъркулването на годината безусловно вещаеше решителни промени в недалечно бъдеще, тъй като от онази карнавална нощ, когато Ханс Касторп бе заел от госпожа Шоша един молив, бе й върнал същия по-късно и бе пожелал в замяна на това да получи за спомен нещо, което оттогава носеше в джоба си, бяха изминали шест седмици — двойно повече, отколкото Ханс Касторп в началото бе възнамерявал да остане тук горе.

И действително шест седмици изтекоха от оная вечер, когато Ханс Касторп се бе запознал с Клавдия Шоша и се бе прибрал в стаята си много по-късно от изпълнителния Йоахим; шест седмици от следващия ден, който бе донесъл заминаването на госпожа Шоша, нейното поредно, неокончателно заминаване за Дагестан, далече на изток отвъд Кавказ. Че това заминаване има само неокончателен характер, че е само временно, че госпожа Шоша възнамерява да се върне, неопределено кога, но че иска и даже трябва да се върне — за всичко това Ханс Касторп притежаваше непосредствени устни уверения, които бяха дадени не в описания вече диалог на чужд език, а по-късно, в едно оставено от нас безмълвно междувремие, през което ние прекъснахме течението на нашия свързан с времето разказ и оставихме да се разпорежда само то, чистото време. Във всеки случай младият човек бе получил тези уверения и утешителни обещания, преди да се върне в стая № 34; тъй като на следващия ден той вече не размени нито дума с госпожа Шоша, почти не можа да я види, съзря я само два пъти отдалече: на обяд, когато тя, облечена в синя сукнена пола и бяла вълнена жилетка, още веднъж затръшна вратата и пристигна със своята приятна плавна походка, при което сърцето му заби в гърлото и само строгото наблюдение от страна на госпожица Енгелхард му попречи да закрие лицето си с ръце — и после, следобед в три часа, при нейното отпътуване, на което всъщност не бе присъствал, а само бе го проследил от един прозорец на коридора, който гледаше към изхода.

Действието бе се развило така, както Ханс Касторп на няколко пъти вече през престоя си тук горе го бе видял да се развива: шейната или колата спираше на рампата, кочияшът и слугата привързваха куфарите; пред портала се събираха обитателите на санаториума приятели на този, който, оздравял, или не, се връщаше в равнината, за да живее или да умре, или пък такива, които само бягаха от режима, за да не изпуснат впечатленията от събитието; явяваше се един господин в сюртук, от администрацията, понякога даже и лекарите, а после излизаше заминаващият, който, крайно оживен за момента от предстоящото приключение, най-често със сияещо лице благосклонно поздравяваше събраните наоколо му любопитни… Този път излизащата бе госпожа Шоша — усмихната, натоварена с цветя, с дълго, рошаво, обточено с кожички пътническо манто и голяма шапка, следвана от господин Булигин, съотечественикът й с хлътналите гърди, който щеше да я изпрати донякъде си. И тя изглеждаше радостно възбудена, както бе всеки отпътуващ — само поради промяната на живота, съвсем независимо от това дали той заминава с лекарско разрешение или на свой риск и с неспокойна съвест прекъсва престоя си само от отчаяна досада. Бузите й бяха зачервени, тя постоянно бъбреше, вероятно на руски, докато й завиваха коленете с кожено покривало… Явили се бяха не само съотечествениците и сътрапезниците на госпожа Шоша, а и многобройни други гости; доктор Кроковски, юнашки засмян, бе лъснал жълти зъби над брадата си, пристигнаха още цветя, пралелята бе донесла конфитюр или както казваше, „конфитюрче“, тоест руски мармалад, там бяха и учителката, и манхаймецът, който бе застанал малко по-настрана, взирайки се унило насам-натам, докато мрачните, изпълнени със страдание очи най-сетне се плъзнаха нагоре по постройката, където съзряха Ханс Касторп на прозореца на коридора и останаха приковани там… Придворният съветник Беренс не бе се показал; той очевидно се бе вече простил с пътничката при други обстоятелства, насаме… После конете потеглиха под виковете и ръкомаханията на събраните; сега, когато поради тръгването ма шейната госпожа Шоша бе принудена да се облегне назад върху тапицерията, косите й очи, усмихнати, още веднъж пробягнаха по фасадата на санаториума „Бергхоф“ и за частица от секундата се спряха върху лицето на Ханс Касторп… Той бледен изтича до стаята си и излезе на лоджията, за да зърне оттам още един път шейната, която със звънтене се плъзгаше надолу по пътя към селото; после се тръшна на стола си и извади от вътрешния си джоб паметния дар, залога, който този път не се състоеше от кафявочервени моливни обрезки, а от една плочка с тънка рамка, стъклена плочка, която трябваше да се вдигне срещу светлината, за да се открие нещо върху нея — вътрешният портрет на Клавдия, който беше без лице, но показваше деликатните кости на гръдния й кош и органите там, заобиколени призрачно от меките, светли форми на плътта…

Колко пъти той бе го разглеждал и притискал до устните си — през времето, което бе изтекло оттогава, носейки промени със себе си! То бе донесло например привикването към един живот тук горе при далечното, пространствено отсъствие на Клавдия Шоша, донесло го бе по-скоро, отколкото би могъл да си помисли човек: пък и тукашното време бе особено пригодено, бе организирано, с цел да донася привикване, макар и само едно привикване към обстоятелството, че човек не привиква. Нямаше го вече дрънчащото затръшване в началото на петте пребогати менюта и нямаше вече да се чуе; госпожа Шоша затръшваше сега вратата другаде, на ужасно разстояние оттук — една лична нейна манифестация, която бе свързана с битието и болестта й както времето с телата в пространството: може би това беше нейната болест и нищо друго… Но макар и да беше невидимо отсъстваща тя беше в същото време и невидимо присъстваща за съзнанието на Ханс Касторп — добрият дух на това място, който той бе опознал и притежавал в един лош час, в един час на сладостно изстъпление — към тоя дух не прилягаше никоя спокойна песенчица от равнината и той носеше неговия вътрешен силует в своето сърце, толкова силно претоварено от девет месеца насам.

В оня час неговата трепкаща уста бе мълвяла в изстъпление полузадавено и полунесъзнателно на чужд и матерен език сума неща: предположения, луди проекти и твърди намерения, които с пълно право не получиха никакво одобрение — например, че ще придружи добрия дух отвъд Кавказ, ще отпътува след него, ще го очаква на първото местопребиваване, което едно волно хрумване на добрия дух ще си избере, за да не се раздели никога вече от него, и други подобни безотговорности. Това, което претенциозният млад човек бе отнесъл от оня час на голямото приключение, бе само този силуетен залог и приближаващата се до категорията на вероятното възможност госпожа Шоша да се върне тук за четвърти престой — по-рано или по-късно, според както вече разпореди болестта, която засега й бе върнала свободата. Но дали по-рано или по-късно Ханс Касторп — така бе повтарял той при сбогуването — тогава безусловно щял „отдавна да бъде много далече“. Пренебрежителният смисъл на това пророчество щеше да бъде още по-тежък за понасяне, ако не можеше да се помисли, че някои неща се предсказват не за да се сбъднат, а за да не се сбъднат — именно по смисъла на заклинанието. Този вид прорицатели се подиграват на бъдещето, като му казват как ще се представи то, за да го е срам да се представи действително така. И ако по това време на съобщения от нас разговор и вън от него добрият дух бе нарекъл него, Ханс Касторп, един „joli bourgeois an petit endroit humide“[1], което бе нещо като превод на израза на Сетембрини за „грижовното дете на живота“, то питаше се коя съставка на тази смесица в неговото същество щеше да се окаже по-силна: буржоата или другото… Освен това добрият дух не бе взел пред вид, че сам той многократно бе заминавал и се връщал и че Ханс Касторп също би могъл да се върне в подходящия момент — макар че той, разбира се, стоеше все още тук горе само за това, за да не се наложи едно връщане: това бе, както при толкова много люде, изричният смисъл на неговия престой.

Едно шеговито предсказание от карнавалната вечер беше се сбъднало: Ханс Касторп бе получил лоша температурна крива, стръмно назъбена, която бе начертал с чувство на тържество; тогава кривата се беше изкачила и след малко понижение бе се задържала трайно над обичайната, досега равна линия като някакво леко накъдрено високо плато. Това беше една свръхтемпература, чиято височина и упоритост по думите на придворния съветник никак не съответстваше на локалната находка.

— Явно, приятелче, интоксикиран сте повече, отколкото давахте вид — каза той. — Е, нека пристъпим към инжекции! Това ще ви подейства добре. След три-четири месеца ще бъдете като риба във вода, доколкото зависи от долуподписания.

Ето как Ханс Касторп трябваше да се явява в лабораторията долу два пъти седмично, в сряда и събота, веднага след сутрешната разходка, за да получи своята инжекция.

Инжекциите правеха двамата лекари, ту единият, ту другият, но придворният съветник бе виртуоз, той вкарваше лекарството с един замах едновременно с пробождането. Между впрочем не го беше грижа къде вкарва иглата, така че болката понякога бе дяволска, а мястото оставаше дълго време възпалено и втвърдено. Освен това инжекцията силно атакуваше целия организъм, разтърсваше нервната система като при голямо спортно напрежение — свидетелство за криещата се в нея сила, която се проявяваше и в това, че непосредствено, за момента, дори повишаваше температурата: тъй бе предрекъл придворният съветник и тъй стана — закономерно и без да имаше нещо нередно в предвиденото явление. Процедурата бързо свършваше, след като човек бе стигнал веднъж до реда си; докато се обърнеше, противоотровата вече бе под кожата на мишницата или бедрото му. Няколко пъти обаче, когато придворният съветник бе в добро, непомрачено от тютюна настроение, покрай инжекцията се завързваше кратък разговор, който Ханс Касторп успяваше да поведе приблизително както следва:

— Все още си спомням с удоволствие за приятния час, господин придворен съветник, когато миналата година, през есента, така се случи, че пихме кафе у вас. Едва вчера или може би малко по-отдавна, припомних на братовчед си за това…

— Гафки седем — каза придворният съветник. — Последен резултат. Тоя момък не ще и не ще да се дезинтоксикира. И при това напоследък както никога досега ме врънка и тормози, защото иска да си върви, и дрънка сабята си, детински му работи. Дига врява за своите пет малки тримесечия, сякаш са векове, които залудо е пропуснал. Иска да си върви така или иначе — и на вас ли казва същото? Трябва малко да му биете на съвестта, по ваша инициатива, и то с настойчивост! Тоя приятел ще го загубите, ако преждевременно се нагълта с вашата благотворна мъгла, тук горе вдясно. Такъв един ветрогон не се нуждае от голямо количество сиво вещество, но вие като по-улегнал, като цивилен човек с буржоазно възпитание, би трябвало да му напълните главата, преди да стори някоя глупост.

— Това и правя, господин придворен съветник отвърна Ханс Касторп, ала не се отказа да направлява разговора. — Често му говоря, когато се опълчва по този начин, и смятам, че ще се вразуми. Но примерите, които имаме пред очите си, не винаги са най-добрите, това именно вреди. Постоянно се случва да си заминават пациенти — заминават за равнината на своя глава и без изрично разрешение, но празнуват, сякаш се касае до истинско заминаване, и това действа изкусително върху по-слаби характери. Например неотдавна… кой ли беше заминал неотдавна? Една дама от „добрата руска маса“, мадам Шоша. За Дагестан, както разправяха. Е, Дагестан, не му зная климата, в края на краищата ще да е по-малко неблагоприятен, отколкото горе, при морето. Но в нашия смисъл там е равнина, макар че географски погледнато, може да е и планинско място, не съм толкова осведомен. Как ще живее неизлекуван човек там, където не се познават основни понятия и където никой не знае какъв е нашият ред тук горе и как стои въпросът с лежането и меренето? Между впрочем тя и без това смята да се върне, така разбрах случайно — как изобщо стана дума за нея? Да, тогава ви срещнахме в парка, господин придворен съветник, ако си спомняте, тоест вие ни срещнахте, тъй като ние бяхме седнали на една скамейка, още си спомням на коя, мога точно да ви определя скамейката, на която седяхме и пушехме. Искам да кажа, пушех аз, тъй като не мога да разбера защо, но братовчед ми не пуши. Вие също тъкмо пушехте и ние взаимно си разменихме по една пура от нашите марки, както току-що се сетих — вашата бразилска пура много ми допадна, но към нея човек трябва да се отнася като към млади коне, тъй смятам, иначе може да се случи премеждие както с вас, когато поради двете импортни пури сте щели да слезете с изпъчени гърди от сцената — но краят все пак е бил добър, та можем да се посмеем. Между впрочем неотдавна пак си изписах от Бремен няколкостотин парчета „Мария Манчини“, много съм привикнал към тази марка, във всяко отношение ми е приятна. Само че доста чувствително поскъпват поради митото и пощенските разноски и ако следния път ми постановите по-значителен срок, ще стигна дотам, че накрай ще се преклоня пред някой тукашен бурен — по витрините се виждат доста хубави неща. А после ни разрешихте да видим картините ви, като днес си спомням, голямо удоволствие ни доставихте — направо загубих и ума и дума, само как рисувате с блажни бои, аз никога не бих се решил на такова нещо. Тогава видяхме и портрета на госпожа Шоша с отлично нарисуваната кожа — мога да кажа, че останах възхитен. Тогава още не познавах модела, но бях го виждал, само по име го знаех. По-късно, непосредствено преди нейното последно заминаване, аз и лично се запознах с нея.

— Нима! — отвърна придворният съветник по същия начин, ако ни е позволено да се върнем назад, както бе отвърнал, когато Ханс Касторп му бе разправил преди първия преглед, че между другото има и малко температура. А после нищо повече не каза.

— Да, точно така, запознах се — потвърди Ханс Касторп. — От опит знаем, че тук запознанствата не стават лесно, но с госпожа Шоша в последния момент се яви сгода и работите се наредиха; разговаряйки, ние се… — Ханс Касторп пое въздух между зъбите. Бяха му направили инжекцията. — Ффф! — издиша той обратно. — Това сигурно бе някой твърде важен нерв, дето го улучихте, господин придворен съветник. О, да-да, адски ме заболя. Благодаря, с малко масаж ще се оправи… Разговаряйки, ние доста се сближихме.

— Така ли? Е? — попита придворният съветник. Той попита, кимайки с глава, като човек, който очаква един много похвален отговор и от собствен опит влага във въпроса веднага и потвърждението на очакваната похвала.

— Допускам, че моят френски малко е куцал — измъкна се Ханс Касторп. — Че и отде в края на краищата да го знам. Но тъкмо когато дотрябва, това и онова хрумва на човека, така че доста добре се разбрахме.

— Вярвам. Е? — повтори придворният съветник своята подкана. И от себе си добави: — Не е лошо, а?

Застанал с разкрачени нозе и лакти, Ханс Касторп си закопчаваше яката на ризата с поглед към потона.

— Туй в края на краищата не е нещо ново — каза той. — В един курорт седмици наред живеят двама души или две семейства под един и същ покрив и спазват дистанция. Един ден се запознават, искрено си допадат един другиму, ала в същото време се оказва, че единият се готви да замине. Това за съжаление се случва, мога да си представя. А тогава човек иска поне връзка някаква да запази в тоя живот, да разменя новини, тоест по пощата. Но госпожа Шоша…

— Аха, тя май че не иска — засмя се добродушно придворният съветник.

— Не, и дума не даде да се издума. И на вас ли не драсва някога по един-два реда оттам, дето живее?

— Ами, пазил ме бог! — отговори Беренс. — Дори на ум не й иде. Първо, защото я мързи и, второ — как да пише? Руски не мога да чета — говоря завалено, когато няма как иначе, но и дума не мога да прочета. А и тя не може. По френски и съвременен високонемски това котенце мяука най-приятно, но за писане тя би срещнала най-големите затруднения. Правописът, драги приятелю! Не, с това трябва да се примирим, момчето ми. Пък и тя винаги се връща, от време на време. Въпрос на техника, на темперамент, както казват. Един заминава веднъж-дваж и всеки път трябва да се върне, а друг направо си остава толкова дълго, че никога вече не става нужда да се върне. Ако вашият братовчед замине сега, кажете му само, че лесно може да се случи да видите тук тържественото му завръщане.

— Но, господин придворен съветник, колко време смятате, че аз…

— Че вие? Че той! Че той няма да изкара долу толкова време, колкото е прекарал тук. Това смята моята чистосърдечна личност и това е моето поръчение до вас за него, ако желаете да бъдете така любезен.

Горе-долу сигурно така е протекъл този разговор, майсторски направляван от Ханс Касторп, макар и резултатът да бе никакъв или най-много двусмислен. Защото по отношение на това колко време трябва да остане човек, за да дочака връщането на един отпътувал преждевременно пациент, той бе двусмислен, а по отношение на заминалата дама — равен на нула. Ханс Касторп щеше да остане без известия от нея, докато ги делеше тайната на пространството и времето; тя нямаше да пише, а и нему не щеше да се представи случай да стори това… А като размисляше добре, защо между впрочем би трябвало работите да се докарат иначе? Не беше ли от негова страна съвсем буржоазна и педантична представата, че трябва да си пишат, докато на времето му се струваше, че и един разговор помежду им не само не е необходим, но дори не е желателен. А бе ли „говорил“ той с нея в смисъла на образования Запад, когато бяха заедно през карнавалната вечер, или по-скоро бе бърборил сънен и на чужд език по не особено цивилизован начин? За какво, значи, да пише сега на книга за писма или илюстровани картички като тези, които изпраща понякога в равнината до дома, за да ги осведоми относно колебливите резултати от изследванията? Не беше ли права Клавдия да се чувства незадължена към писане по силата на свободата, която й даваше болестта? Говорене, писане — едно всъщност типично хуманистично-републиканско занимание, занимание за господин Брунето Латини, който написал книгата за добродетелите и пороците и който придал изисканост на флорентинците, научил ги как да говорят и как да владеят изкуството да управляват своята република по правилата на политиката…

При това мислите на Ханс Касторп се спряха върху Лодовико Сетембрини и той се изчерви, както се бе изчервил тогава, когато писателят неочаквано бе влязъл в болничната стая и тутакси бе запалил лампата. Та Ханс Касторп би могъл също така, макар и само за предизвикателство и заяждане, да зададе на Сетембрини своите въпроси, отнасящи се до трансцендентни загадки, без да очаква отговор на тях от хуманиста, чиито стремежи се отнасяха до земните интереси на живота. Но от карнавалното празненство насам и откак Сетембрини се бе бурно оттеглил от салона с пианото, между Ханс Касторп и италианеца се бе установило едно отчуждение, което се дължеше на нечистата съвест у единия и на дълбокото педагогическо разстройство у другия; по тая причина двамата се отбягваха и седмици наред не бяха разменили нито дума помежду си. Бе ли още Ханс Касторп „грижовно дете на живота“ в очите на Сетембрини? Не, този, който търсеше морала в разума и добродетелта, сигурно бе дигнал ръце от него… И Ханс Касторп прояви упорство към господин Сетембрини; когато двамата се срещнеха, той смръщваше вежди и извръщаше устни, докато тъмният бляскав поглед на господин Сетембрини се спираше върху него с ням упрек. Въпреки това упорството веднага се разнесе, когато литераторът след седмици, както казахме, за пръв път отново го заговори, макар и само мимоходом и във формата на един митологически намек, за чието разбиране се искаше западно образование. Това стана след вечерята; те се срещнаха пред стъклената врата, която вече не се затръшваше. Като надмина младия мъж и с предварително намерение веднага пак да го остави, Сетембрини каза:

— Е, инженере, вкусен ли беше нарът?

Ханс Касторп се усмихна зарадван и смутен.

— Тоест… Какво искате да кажете, господин Сетембрини? Нар ли? Ами че нямаше нарове… Аз никога в живота си не съм… Не, пил съм веднъж наров сок със сода. Имаше много сладникав вкус.

Вече преминал, италианецът извърна глава назад и натъртено каза:

— Богове и смъртни са посещавали понякога царството на сенките и са намирали пътя назад. Но хората от подземното царство знаят, че който веднъж е вкусил от плодовете на тяхната земя, им остава обречен.

И той отмина в своите вечни светлокарирани панталони и остави зад гърба си Ханс Касторп, който трябваше да остане „прикован“ от толкова многозначителност, пък и донякъде така си беше, ако и сърдито развеселен от такова недопустимо предположение, да измърмори под носа си:

— Латини, Кардучи, кучето му сучи, остави ме на мира!

Въпреки това той бе щастливо развълнуван от това първо заговаряне, защото мимо трофея — зловещия подарък, който носеше до сърцето си — той бе привързан към Сетембрини, отдаваше голямо значение на неговото битие и мисълта да бъде напълно и завинаги отхвърлен и забравен от него все пак би била по-тежка и по-страшна за душата му, отколкото чувствата на момчето, от което вече не се интересуват в училище и което е вкусило от предимствата на позора както господин Албин… Ала от своя страна той не се решаваше да заговори човека, който остави да изтекат нови седмици, докато отново се приближи до своя „грижовен“ питомец.

Това се случи, когато Великден се дотърколи върху прииждащите в един вечно монотонен ритъм вълни на времето и бе отпразнуван в „Бергхоф“, както грижливо празнуваха там всички етапи и врязове, за да избягнат едно неразчленено еднообразие. При първата закуска всеки гост намери до прибора си букетче теменуги, при втората закуска всеки получи по едно боядисано яйце, а празничната обедна трапеза бе украсена със зайчета от захар и шоколад.

— Пътували ли сте с параход, tenente[2], или вие, инженере? — попита господин Сетембрини, когато след обеда пристъпи със своята клечка за зъби към братовчедите в хола… Като болшинството гости те днес съкратиха лежането с четвърт час и бяха поседнали тук на чашка кафе с коняк. — Тези зайчета и тези боядисани яйца ми припомнят живота върху голям кораб при пуст хоризонт сред солената пустош в течение на цели седмици — при условия, чиито съвършени удобства ни карат да забравим само повърхностно колко страхотни са те, докато мисълта за тях гризе като таен ужас в дълбините на съзнанието ни… Откривам отново духа, който благочестиво отбелязва празниците на terra ferma[3] на борда на един такъв Ноев ковчег. Това е възпоминанието за нещо извън нашия свят, сантиментално припомняне на календара… На сушата днес е Великден, нали? На сушата днес празнуват рождения ден на царя… това правим и ние, доколкото можем; и ние сме хора… Не е ли така?

Братовчедите се съгласиха. Наистина, така е. Трогнат от заговарянето и пришпорен от нечистата си съвест, Ханс Касторп високопарно похвали изказването, намери го духовито, превъзходно и художествено, с всички сили се постара да угоди на италианеца. Действително комфортът на един океански параход само повърхностно, както господин Сетембрини толкова пластично се изразил, кара да се забравят условията и тяхната рискованост и ако му е позволено да добави нещо от себе си, в този съвършен комфорт се съдържа известно леконравие и предизвикателство, нещо подобно на това, което в древността са наричали hybris[4] (от угодничество той прибягна дори към цитати от древността), или нещо като „Аз съм царят на Вавилон!“, с една дума, нещо богохулно. От друга страна обаче, луксът и комфортът на борда инволвират (той рече действително „инволвират!“) и един голям триумф на човешкия дух и човешката чест, като се носят и дързостно утвърждават върху солената пяна на вълните — сякаш човекът стъпва върху шията на бесните сили и стихии, а това инволвира победата на човешката цивилизация над хаоса, ако може да употреби този израз на своя глава…

Господин Сетембрини внимателно го изслуша с кръстосани ръце и нозе, при което деликатно си поглаждаше завитите мустачки с клечката за зъби.

— Забележително е — каза той. — Човек не прави нито едно съсредоточено изказване от по-общ характер, без напълно да се издаде, без да вложи в него цялото свое „аз“, без да изложи в някаква притча основната тема и предвечната проблема на своя живот. Така се случи току-що с вас, инженере. Това, което казахте, действително извираше из недрата на вашата личност, като същевременно изрази по поетичен начин настоящото състояние на вашата личност: то все още се намира във фазата на експеримента…

— Placet experiri! — каза Ханс Касторп с италианско „с“, като кимна и се засмя.

— Sicuro[5]… ако в случая се касае до достойната за уважение страст за опознаване на света, а не до безпътство. Вие споменахте за hybris, послужихте си с този израз. Но една hybris на разума против тъмните сили е висша човечност, когато тя предизвиква отмъщението на завистливите богове, per esempio[6], когато луксозният Ноев ковчег претърпи крушение и потъне в дълбините, това ще бъде гибел с чест. И делото на Прометей беше hybris — неговите страдания върху скалата в Скития са за нас истинско великомъченичество. В замяна на това как стои въпросът с другата hybris, с гибелта при сводническия експеримент със силите на противоразума, с ненавистта към човешкия род? Това чест ли е? Може ли в това да има чест? Si o no![7]

Ханс Касторп си разбъркваше чашката, въпреки че нищо вече нямаше в нея.

— Инженере, инженере — каза италианецът, кимайки с глава, а неговите черни очи замислено се бяха вторачили в една точка, — не се ли страхувате от вихрушката във втория кръг на ада, която разтърсва и премята съгрешилите в плътта, нещастниците, които са пожертвали разума заради похотта? Gran Dio[8], като си помисля как ще се развявате насам-натам, как ще се премятате презглава, иде ми да рухна от скръб, както рухва един труп…

Те се разсмяха, радостни, че се шегува и говори като поет. Но Сетембрини добави:

— Когато пихме вино през карнавалната вечер, вие си спомняте, инженере, един вид се сбогувахте с мене, така е, така е, то приличаше много на сбогуване. Сега пък идва моят ред. Тъй както ме гледате, господа, аз съм на път да се простя с вас. Напускам този дом.

Двамата безкрайно се учудиха.

— Не е възможно! Вие само се шегувате! — извика Ханс Касторп, както и при друг случай вече бе извикал. Той се бе уплашил също както тогава. Но и Сетембрини отговори.

— Съвсем не. Така е, както ви казвам. А между впрочем тази новина не ви намира неподготвени. Бях ви заявил: в момента, когато загубя надежда, че в обозримо време ще мога да се върна в света на труда, аз ще си вдигна шатрите оттук и ще се установя за постоянно някъде в селото. Е, какво искате — този момент настъпи. Не мога да оздравея, това е несъмнено. Мога да живуркам, но само тук. Присъдата, окончателната присъда гласи: до живот — обяви ми я с присъщото му добро настроение придворният съветник Беренс. Е добре, аз ще си тегля изводите. Наех си квартира, на път съм да пренеса там своето незначително земно имущество, своите литературни средства за производство… Не е далече, тук е, в селото, положително ще се срещаме, аз няма да ви изгубя из погледа си, но като досегашен съжител имам честта да се сбогувам с вас.

Това беше великденското съобщение на Сетембрини. Братовчедите останаха извънредно развълнувани от него. Надълго и нашироко, многократно, те бяха разговаряли с литератора за неговото решение: как той лично ще продължава да спазва режима и как ще вземе със себе си и ще продължи огромния енциклопедически труд, с който се беше наел — обзор върху всичките белетристични шедьоври от гледна точка на конфликтите, породени от страдания, и тяхното изкореняване; бяха говорили и за неговата бъдеща квартира у някой „бакалин“, както се бе изразил Сетембрини. Бакалинът, разказваше той, бил отдал под наем горния етаж от дома си на един чех — дамски крояч, който от своя страна приемал пренаематели… Тези разговори бяха вече отдавнашни. Времето бе напреднало и бе предизвикало не една промяна. Сетембрини наистина не живееше вече в Интернационалния санаториум „Бергхоф“, а у Лукачек, дамския шивач — вече от няколко седмици насам. Той бе напуснал санаториума не в шейна, а пешком, в къс, жълт балтон, който бе обточен с малки кожички около яката и маншетите; придружавал го бе един човек, дошъл да откара с количка литературния и земния ръчен багаж на писателя; изпращачите бяха видели как Сетембрини си тръгна, въртейки бастуна си, след като още на портала бе ощипал с опакото на два пръста бузата на една от прислужничките… Април, както казахме, бе отминал в голямата си част, на три четвърти, в сянката на миналото, но естествено още цареше дълбока зима, в стаята имаше сутрин едва шест градуса над нулата; вън бе минус девет градуса, ако се оставеше мастилницата в лоджията, мастилото замръзваше през нощта на ледена буца като парче от черни каменни въглища. Но пролетта наближаваше, това се знаеше; денем, когато грееше слънцето, понякога се долавяше във въздуха едно тихо, съвсем слабо предвестие за нея; периодът на топенето на снеговете стоеше на прага, а с него бяха свързани промените, които неудържимо настъпваха в „Бергхоф“ — не можеше да ги удържи дори и авторитетът, живото слово на придворния съветник, който — по стаите и в трапезарията, при всеки преглед, при всяка визитация, при всяко ядене — се бореше против популярния предразсъдък спрямо топенето на снеговете.

Със спортисти ли има работа, питаше той, или с болни, с пациенти? За какво им е дотрябвал, за бога сняг, замръзнал сняг? Топенето на снеговете било уж неблагоприятно време! Не, то било най-благоприятното! Доказано било, че по това време в долината имало относително по-малко болни на легло, отколкото когато и да е друг път през годината. В този сезон навсякъде по света времето било по-опасно за гръдоболни, отколкото тук. Който имал искрица разум, щял да издържи и да използва закаляващото въздействие на тукашните условия. След това щял да стане ненараним от какъвто и да е удар, неуязвим от който и да е климат по света, при условие само, че е изчакал своето пълно излекуване — и тъй нататък. Но придворният съветник можеше да си приказва — предубеждението против топенето на снеговете бе здраво заседнало в главите, курортът се изпразваше; много бе възможно, че наближаващата пролет вече бе попъплила по телата и караше уседналите люде да стават неспокойни и да търсят промяна — във всеки случай „черните“ и „фалшивите“ отпътувания обезпокоително се умножиха и в санаториума „Бергхоф“. Госпожа Заломон от Амстердам например — въпреки удоволствието, което й доставяха прегледите и свързаното с тях показване на най-фино дантелено бельо — окончателно си замина по „черен и фалшив“ начин, без каквото и да е разрешение, и не защото бе по-добре, а защото ставаше все по-зле. Началото на нейния престой тук горе се губеше далече зад пристигането на Ханс Касторп; повече от година бе изтекла, откак бе дошла със съвсем леко увреждане, за което й бяха присъдили три месеца. След четири месеца я увериха, че след месец „сигурно ще бъде здрава“, а шест седмици по-късно не можеше изобщо да се говори за оздравяване: трябвало, казаха й, да остане поне още четири месеца. Така бе продължило и нали тук не беше нито каторга, нито сибирска мина — ето че госпожа Заломон остана и излагаше на показ най-финото си долно облекло. Тъй като обаче при последния преглед преди топенето на снеговете бе получила една добавка от пет месеца — заради свирене вляво горе и несъмнени неблагоприятни тонове по-долу от лявата подмишница, търпението й се изчерпа и тя си замина дома, за Амстердам, един град на влага и течения, замина си, протестирайки, проклинайки и селото, и курорта, и прочутия въздух, и интернационалния хотел „Бергхоф“, и лекарите.

Разумна ли беше тази постъпка? Придворният съветник Беренс вдигаше рамене и ръце, които на сваляне плесваше о бедрата си. Най-късно наесен, казваше той, госпожа Заломон отново щяла да се завърне тук — но тогава завинаги. Дали ще излезе прав? Ще видим, ние още за доста дълго земно време сме свързани с това забавно място. Но случаят на госпожа Заломон далече не беше единственият от този вид. Времето носеше промени — то винаги бе вършило това, но по-постепенно, не така очебийно. В трапезарията личаха празни места, празни места и на седемте маси, както на „добрата руска маса“, така и на „лошата“, както на надлъжните маси, така и на напречните. Не може да се каже, че това би дало една надеждна картина за движението в санаториума; както по всяко време, бяха пристигнали и нови пациенти; стаите, изглежда, бяха заети, но там се касаеше до гости, чиято свобода бе ограничена поради финалното им състояние. В трапезарията, както казахме, доста хора липсваха благодарение на това, че все още разполагаха с известна свобода; други пък си заминаха по един особено дълбок и изчерпателен начин като например д-р Блуменкол, който умря. Лицето му все по-подчертано бе добивало израз, сякаш че има в устата си нещо с лош вкус; после той дълго се залежа и сетне умря — никой не можа да каже точно кога; с всичката обичайна внимателност и тактичност бяха се справили с него. Празно място. До празното място седеше госпожа Щьор и се ужасяваше от него. Затова се премести от другата страна на младия Цимсен, на мястото на мис Робинсън, която бяха изписали като здрава, срещу учителката, лявата съседка на Ханс Касторп, която твърдо бе останала на поста си. Понастоящем тя седеше съвсем сама на тази страна на масата, останалите три места бяха свободни. Студентът Расмусен, който от ден на ден бе ставал по-глупав и по-отпуснат, бе на легло и минаваше за умиращ; пралелята бе заминала със своята племенница и Маруся — ние казваме „заминала“, тъй както всички казваха, защото връщането й в близко бъдеще бе в кърпа вързано. Наесен те пак щяха да дойдат — можеше ли това да се нарече заминаване? Нима щеше да остане много време до лятното слънцестоене, след като веднъж минеше Света Троица, която стоеше пред вратата; после щеше да дойде най-дългият ден, а оттам почваше бързото надолнище към зимата — с една дума, пралелята и Маруся бяха почти вече отново тук и това беше добре, защото вечно засмяната Маруся в никой случай не бе излекувана и дезинтоксикирана; учителката бе подочула нещо за туберкулозни тумори, които кафявооката Маруся имала в своите закръглени гърди и които неведнъж вече трябвало да се оперират. Когато учителката разправяше това, Ханс Касторп хвърли бегъл поглед върху наведения над чинията Йоахим, по чието лице бяха избили петна. Веселата пралеля бе дала на своите сътрапезници, тоест на братовчедите, на учителката и на госпожа Щьор, прощална вечеря в ресторанта — една гощавка с хайвер, шампанско и ликьори, при която Йоахим се бе държал крайно мълчаливо, бе се бе се обаждал само откъслечно с почти беззвучен глас, така че пралелята в своето човеколюбие му бе вдъхнала кураж и дори, потъпвайки законите на цивилизованите нрави, бе му говорила на „ти“. „Няма никакво значение, бащице, недей да се тровиш, ами пий, яж и разговаряй, ние скоро ще се върнем — бе казала тя. — Хайде всички да похапнем, да пийнем и да си побъбрем, пък мъката нека си е мъка, бог ще докара есента, преди да се усетим, прецени сам дали имаш основание да тъгуваш.“ На другата сутрин тя бе раздала разноцветни кутии с „лакомства“ почти на всички хранещи се в трапезарията и после замина „за малко“ с двете млади момичета.

А Йоахим, какво стана с него? Бе ли той освободен и облекчен оттогава, или душата му страдаше от тежкото лишение, предизвикано от полуопразнената маса? Имаше ли връзка със заминаването на Маруся неговото необичайно и бунтовно нетърпение, неговата заплаха, че ще си иде на своя глава, ако продължат да го водят за носа? Или пък фактът, че той засега все още не беше си тръгнал, а се вслуша във венцехваленията на придворния съветник относно топенето на снеговете, се дължеше на друг факт — на това, че високогърдестата Маруся не бе заминала окончателно, а само временно и че след пет от най-малките деления на тукашното време тя щеше отново да пристигне? Ах, в случая всичко му се бе струпало наведнъж — едното бе равностойно на другото: Ханс Касторп можеше да си представи това, без никога да бе говорил с Йоахим по този въпрос, тъй като той се въздържаше също така строго, както Йоахим отбягваше да произнесе името на една друга заминала „за малко“.

Междувременно обаче на масата на Сетембрини, на мястото на италианеца — кой седеше там отскоро, в компанията на гости от Холандия, чийто апетит бе толкова огромен, че всеки от тях си поръчваше преди супата, в началото на обеда от пет блюда, още по три яйца на очи? Туй беше Антон Карлович Ферге, този, който бе изпитал адското приключение на плеврошока! Да, господин Ферге бе станал от легло; и без пневмоторакс неговото състояние се бе подобрило дотам, че той прекарваше по-голямата част от деня на крак и облечен и се явяваше редовно на храна със своите добродушно бухнати мустаци и добродушната адамова ябълка. Братовчедите си побъбряха понякога с него в трапезарията и хола, а и на задължителните разходи го срещаха от време на време, когато се представеше случай; те изпитваха сърдечно разположение към този скромен търпеливец, който заявяваше, че от по-възвишени работи нищо не разбира и след тази забележка извънредно приятно разказваше за производството на галоши и за далечните области на руската империя, за Самара и Грузия, докато през мъглата джапаха из водната снежна киша.

А пътищата сега наистина бяха почти непроходими, бяха се напълно разкашкали и мъглите се стелеха върху тях. Вярно, придворният съветник казваше, че не се касаело до мъгли, а до облаци, но по преценката на Ханс Касторп това бяха празнословици. Пролетта водеше тежка битка, която щеше да трае цели месеци, чак до средата на юни, при стотина сурови, зимни поврати. Още през март, когато грееше слънце, едва можеше да се издържа от горещина на балкона и в лежащия стол въпреки лекото облекло и слънчобрана; имаше дами, които още тогава го удариха на лято и още при първата закуска се явиха в муселинени рокли. Те до известна степен бяха извинени от особеностите на климата тук горе, който благоприятстваше за бъркотията, като премяташе насам-натам сезоните, но в тяхната дързост се съдържаше голямо късогледство и липса на фантазия — оная глупост на еднодневки, които не могат да си представят, че всичко може отново да се обърне; в нея имаше и повече от всичко жажда за разнообразие и едно нетърпение, което искаше да погълне времето: календарът показваше март, това значеше пролет, то бе почти лято и дамите извадиха муселинените рокли, за да се покажат с тях, преди да настъпи есента. А тя, тъй да се каже, настъпваше. През април се заредиха мрачни, влажно-студени дни, които обърнаха проливните дъждове на сняг, изви се вихрушка с нов сняг. В лоджията пръстите се вкочаняваха, двете одеяла от камилска вълна отново излязоха на линия, насмалко и на кожения чувал щеше да дойде редът; администрацията се реши да пусне отоплението и всеки се оплакваше, че с измама са му отнели пролетта. Към края на месеца навсякъде имаше дълбок сняг, но после се появи южнякът, предсказан и предугаден от опитни и чувствителни гости: както госпожа Щьор, така и госпожица Леви с лицето в цвят на слонова кост, а също и вдовицата Хесенфелд единодушно го усетиха още преди да се бе появило и най-малкото облаче на юг, над върха на Гранитберг. Госпожа Хесенфелд тутакси го удари на истеричен плач, госпожица Леви остана да пази леглото, а госпожа Щьор, опърничаво озъбена, ежечасно оповестяваше суеверните си опасения, че ще я сполети кръвоизлив, тъй като се говореше, че южнякът благоприятства и дори предизвиква кръвоизливите. Цареше невероятна топлина, отоплението угасна, през нощта оставяха балконските врати отворени и въпреки това сутрин в стаята имаше единадесет градуса; снегът бързо се топеше, той доби цвят на лед, стана порест и на дупки, степваше се, където беше натрупан накуп, сякаш в земята се завираше. Навсякъде се просмукваше, процеждаше, протичаше, в гората прокапваше и се строполяваше от дърветата; изчезнаха накамарените край пътищата купчини, белите килими по ливадите, ако и снежните маси да бяха твърде огромни, за да изчезнат толкова скоро. Имаше чудновати явления, пролетни изненади по време на задължителните разходки в долината — приказни, невиждани. Ширнали се бяха едни ливади — на задния фон се извисяваше конусът на Шварцхорн, още напълно покрит със сняг, а вдясно от него също така изцяло заснеженият глетчер Скалета; в местността с купите сено все още имаше сняг, макар че покривката бе изтъняла и излиняла, тук-таме я прекъсваха грапави, черни извишения на почвата, сухата трева навсякъде я бе надупчила. Но както нашите пешеходци откриха, заснежаването на тази ливада не бе равномерно — в далечината, към гористите склонове, то бе по-плътно, а на предния план, пред очите на природоизпитателите, изсушената и обезцветената от зимата трева бе само напръскана, поръсена, нашарена със сняг… Те пристъпиха да погледат по-отблизо, наведоха се удивени — това не беше сняг, това бяха цветя, снежни цветя, сняг от цветя, и нискостеблени малки чашки, бели и синьо-бели, това бяха минзухари, кой да им се надява, милиони минзухари, поникнали върху просмуканата почва на ливадите — тъй нагъсто, че човек като нищо можеше да ги вземе за сняг, с който те по-нататък действително неусетно се сливаха.

Те се разсмяха на заблудата си, разсмяха се от радост за чудото пред очите им, това мило, плахо, подражаващо приспособяване на органичния живот, който за пръв път отново се осмеляваше да излезе навън. Те набраха цветя, разглеждаха и изследваха нежните чашковидни форми, втъкнаха си по едно в петелките, занесоха и в къщи, поставиха ги във водни чаши в стаите си; тъй като неорганичното вцепенение на долината бе траяло дълго време — дълго, макар и нескучно време.

Но върху снега от цветя падна истински сняг, същата съдба постигна и сините планински звънчета, и жълтите и червени иглики, които се появиха след тях. Да, трудно бе за пролетта да си пробие път и да надделее над тукашната зима! Десет пъти я отхвърляха, докато можа да се затвърди тук горе — до следното нахлуване на зимата с нейните бели вихри, вледеняващи ветрове и парни отопления. В началото на май (защото настъпи вече и месец май, докато разправяхме за снежните цветя), в началото на май бе жива мъка да се напише дори само една пощенска картичка до равнината, тъй боляха пръстите от суровата ноемврийска влага, а петте и половина широколистни дървета наоколо бяха голи като дърветата долу през януари. Дни наред продължи дъждът, цяла седмица се ля като из ведро и без примирителните свойства на тукашните лежащи столове щеше да бъде извънредно тежко да се прекарват по толкова часове в почивка на открито с мокро, вцепенено лице, при тия кълбести мъгли. Дъждът обаче, за който става дума, тайно си беше пролетен и все повече и повече, колкото времето минаваше, той се разкриваше като такъв. Под неговите струи се разтопи почти всичкият сняг, нямаше вече бяло, само тук-таме се мяркаше по някое ледено сиво петно и сега ливадите наистина се раззелениха!

Каква свежа благодат за очите — зеленината на ливадите след безкрайната белота! Имаше и друга зеленина, която далече превъзхождаше по нежност и чаровна мекота зеленината на поникналата трева. Това бяха новите иглени снопчета на листвениците — при задължителните разходки Ханс Касторп рядко не се поддаваше на изкушението да ги помилва с ръка и да си погали бузата о тях, тъй неотразимо чаровни бяха те в своята мекота и свежест.

— Човек би могъл да стане ботаник — каза веднъж младият мъж на придружителя си, — той наистина и действително може да се увлече в тази наука само поради удоволствието от възраждането на природата след една зима като нашата тук горе. Та това, дето го виждаш, човече, там по склона, е тинтява, а това тук са някакъв вид малки жълти теменужки, които не са ми познати. Тука пък имаме лютичета, те и долу не изглеждат другояче, от семейството ранункулацеи, уплътнени, както забелязвам, едно особено очарователно растение, между впрочем двуполово, ето, виждаш сума тичинки и известно число яйчници, един андроцей и един гинецей, доколкото съм запомнил. Струва ми се сигурно, че ще си поръчам някоя и друга ботаническа книга, за да се осведомя малко по-добре за този отрасъл на живота и знанието. Да-да, колко пъстър само става светът!

— Още по-хубаво ще бъде през юни — каза Йоахим. — Ливадният цъфтеж тук е прочут. Но аз все пак не вярвам, че ще го дочакам… Ти май от Кроковски се повлия, дето искаш да изучаваш ботаниката, а?

Кроковски? Какво искаше да каже? А, така, той спомена това, защото наскоро, при една от своите лекции, д-р Кроковски се бе проявил като ботаник. Защото положително ще сбърка този, който си помисли, че предизвиканите от времето промени бяха успели да отменят лекциите на д-р Кроковски! Той си ги изнасяше както досега през седмица, в сюртук, макар и не вече в сандали, които носеше само лете и, значи, скоро пак щеше да подноси — всеки втори понеделник в трапезарията, както тогава, когато Ханс Касторп, оплескан с кръв, бе закъснял — то бе през неговите първи дни тук. Три четвърти година аналитикът бе говорил за любов и болест и никога много наведнъж; на малки порции, в половин до три четвърт часови беседи той бе излагал своите съкровища от познания и мисли и всеки оставаше с впечатлението, че никога не ще му се наложи да свърши, че това би могло да продължи винаги и навеки. Това бе нещо като полумесечна „Хиляда и една нощ“, която от лекция на лекция се провлачваше до безкрайност и сигурно имаше свойството като приказките на Шехерезада да задоволи един любопитен владетел и да го възпре от насилия. По своята безбрежност темата на д-р Кроковски напомняше за енциклопедията на страданията, начинанието на което Сетембрини бе подарил сътрудничеството си, а колко пригодна се бе оказала тази тема за вариации, пролича от факта, че напоследък лекторът бе говорил даже за ботаника, по-точно: за гъби… Между впрочем той бе изменил може би малко предмета; сега по-скоро ставаше дума за любов и смърт, което даваше повод за много преценки, отчасти с нежно поетичен, отчасти обаче с неумолимо научен облик. Във връзка с това, значи, ученият бе стигнал със своя провлечен източен изговор и със своето нетрептящо лингвално „р“ до ботаниката, тоест до гъбите — тези пищни и фантастични създания на сянката и на органичния живот, месести по природа, много близки до животинското царство; в техния строеж се намираха продукти на животинската обмяна на веществата — белтъци, гликоген, значи, животинска скорбяла. И д-р Кроковски бе говорил за една гъба, известна още от класическата древност заради своята форма и приписваните й сили — един вид смрадлика, в чието латинско название се мъдреше прилагателното „impudicus“[9] и чиято форма напомняше любовта, но миризмата й напомняше смъртта. Тъй като гъбата impudicus разпространяваше една поразителна миризма на леш, когато от камбановидната й шапчица прокапваше зеленикавата лепкава слуз, която я покриваше и бе носителка на спорите. Но необразованите люде и до днес смятали тази гъба за афродизиак.

Е, на дамите малко множко им дойде, намери прокурорът Параван, който, морално укрепен от пропагандата на придворния съветник, бе превъзмогнал времето на топенето на снега. А и госпожа Щьор, която също така с характер бе издържала и смело се бе опълчила срещу всяко изкушение за „черно“ отпътуване, каза на масата, че днес Кроковски бил много „обскурен“ със своята класическа гъба. „Обскурен“ — бе казала клетата и опозори болестта си с още една неизразима простотия. Ханс Касторп обаче се учуди на това, че Йоахим намекна за д-р Кроковски и неговата ботаника, тъй като всъщност помежду им бе ставало дума толкова малко за аналитика, колкото за личността на Клавдия Шоша или за Маруся — те не го споменаваха, предпочитаха да отминават с мълчание съществованието и дейността му. Сега обаче Йоахим бе споменал асистента — с озлобен тон, както между впрочем крайно озлобено бе прозвучала забележката му, че няма намерение да дочака пълното разцъфтяване на ливадите. Изглеждаше, че най-сетне и добрият Йоахим бе на път да загуби равновесието си; при говоренето гласът му трепереше от раздразнение, това съвсем не беше благодушието и разсъдливостта на стария Йоахим. Портокаловият парфюм ли му липсваше? Подбивът с числото на Гафки ли го докарваше до отчаяние? Не можеше ли сам със себе си да се спогоди дали ще дочака есента тук, или ще отпътува на своя глава?

В действителност имаше още нещо друго, поради което гласът на Йоахим раздразнено трепереше и поради което бе споменал неотдавнашната ботаническа лекция с един почти подигравателен тон. За това нещо Ханс Касторп нищо не знаеше или по-точно не знаеше, че Йоахим знае за него, тъй като самият той, този безпътник, това грижовно дете на живота и педагогиката, напълно бе осведомен за него. С една дума, Йоахим бе открил някои хитрини на братовчед си, неволно го бе подслушал при едно предателство, подобно на това, което той виновно бе извършил през карнавалната вечер — една нова изневяра, обострена от несъмнено доказаното обстоятелство, че я върши постоянно.

Към вечно еднообразния ритъм на протичащото време, към установеното нескучно разчленение на нормалния ден, който поразително, до объркване, приличаше на всички останали, който бе еднакъв с тях, бе някаква замряла вечност, така че трудно можеше да се разбере как смогва да донесе промени — към непоклатимия всекидневен ред, значи, спадаше, както всеки си спомня, и обиколката на д-р Кроковски между три и половина и четири часа след обед — по всичките стаи, тоест по всичките балкони, от един лежащ стол до следния. Колко пъти се бе възобновявал нормалният ден на „Бергхоф“ оттогава, когато поставеният в хоризонтално положение Ханс Касторп се бе ядосвал, задето асистентът описва кръг около него и не му обръща внимание! Отдавна вече гостът се бе превърнал в другар — д-р Кроковски дори често го заговаряше с това име при своите контролни визитации и ако тая войнишка дума, чиято буква „р“ той произнасяше с еднократно прилепване на езика към предната част на небцето, отвратително отиваше на лицето му (както Ханс Касторп бе обсъдил пред Йоахим), то същата не прилягаше зле на неговия набит вид и на мъжествено веселото му държане, което подканваше към радостно доверие, но естествено до известна степен се подронваше от обрамчената в черно бледност на лицето му — в нея по всяко време имаше нещо съмнително.

— Е, другарю, как сте, какво става? — казваше д-р Кроковски, който идваше от двойката варвари-руси и пристъпваше откъм главата на легналия със скръстени ръце Ханс Касторп; заговореният по този бодър начин всеки ден отново се усмихваше на отвратителния поздрав, докато разглеждаше жълтите зъби на доктора, които се показваха между мустаците и брадата му. — Добре ли си починахте? — продължаваше благосклонно д-р Кроковски. — Спадаща крива? Днес възходяща? Е, няма значение, до сватбата все ще се оправи. Поздравявам ви. — И с тази дума, която също така звучеше отвратително, защото я произнасяше „поздливявам“, той вече продължаваше нататък, към Йоахим — касаеше се до една обиколка, до един кратък поглед дали всичко е наред и нищо повече.

Но естествено понякога д-р Кроковски се забавяше по-дълго, заставаше, широкоплещест и винаги мъжествено усмихнат, и се разговаряше с „другаря“ за това и онова, за времето, за отпътували и пристигнали, за настроението на пациента си, че и за личните му работи, за произхода и перспективите му, докато кажеше „поздливявам ви“ и отминеше; а Ханс Касторп, скръстил за разнообразие ръце зад главата си, му отговаряше, също усмихнат, на всичките тези въпроси — с едно пронизващо чувство на отвращение, точно така, но все пак му отговаряше. Те разговаряха приглушено — макар че стъклената преградка не разделяше напълно лоджиите, Йоахим не можеше да разбере водещия се у съседа му разговор, а и ни най-малко не се опитваше. Но той чуваше как братовчед му става от лежащия стол и влиза с д-р Кроковски в стаята вероятно за да му покаже температурния график, а там сигурно разговорът продължаваше някое и друго време, като се съди по закъснението, с което асистентът пристигаше по вътрешния път при Йоахим. За какво разговаряха другарите? Йоахим не питаше, но ако някой измежду нас не вземеше пример от него и поставеше въпроса, би трябвало изобщо да изтъкнем колко предмети и поводи за духовна обмяна съществуват между мъже и другари, чиито мирогледи носят идеалистичен отпечатък и от които единият по пътя на образованието си е стигнал до това да смята материята като грехопадение за духа, като негов зъл дразнител и заглушител, докато другият, като лекар, е свикнал да подчертава вторичния характер на органичното заболяване. Колко много неща, смятаме ние, можеха да се обсъждат и обменят върху материята като недостойно израждане на нематериалното, върху живота като безсрамие на материята, върху болестта като развратна форма на живота! Тук можеше, във връзка с текущите лекции, да стане дума за любовта като болестотворна сила, за трансцендентната същина на признаците, за „стари“ и „пресни“ огнища, за прозирането на Несъзнателното, за благодатта на разчленението на душата, за обратната трансформация на симптома — та нима знаем ние, които изказваме само предположения и догадки във връзка с едно евентуално подхвърляне на въпроса, нима знаем ние за какво можеха да разговарят помежду си д-р Кроковски и младият Ханс Касторп!

Между впрочем те вече не се разговаряха, това бе отминало, само известно време, няколко седмици наред беше така; напоследък д-р Кроковски се задържаше при този пациент не повече, отколкото при всички останали. „Е, другарю?“ и „Поздливявам ви“, с това най-често се ограничаваше сега визитацията. В замяна на това Йоахим бе направил друго откритие, именно това, което чувстваше като предателство от страна на Ханс Касторп, а направил го бе напълно неволно, неговата войнишка доверчивост ни най-малко не бе го накарала да се впуска в разузнаване, в това може да ни се вярва. Съвсем просто го бяха дигнали една сряда от първото режимно лежане, бяха го повикали долу в сутерена, за да го претегли масажистът — и тогава, значи, той видя това. Слизаше по стълбището, безупречно застланото с линолеум стълбище с поглед към амбулаторията, от двете страни на която бяха разположени двата аналитични кабинета, вляво органичният, а вдясно психичният с визитната карта на д-р Кроковски на вратата — за там се слизаше по още едно стъпало. Но по средата на стълбището Йоахим се спря, защото тъкмо в този момент Ханс Касторп излезе след инжекцията от амбулаторията. Той затвори с двете си ръце вратата, от която бързо бе излязъл, и без да се оглежда, се извърна надясно, към вратата с прикрепената с кабарчета визитна картичка, която той достигна с няколко леко пружиниращи напред крачки. Той почука, понаведе се при чукането и приближи ухо към хлопащия пръст. И тъй като от килията прокънтя баритоновото „Влез вътре!“ на нейния обитател — с екзотичното небно „р“ и един завален „ъ“, Йоахим видя братовчед си да изчезва в полумрака на аналитичната бърлога на д-р Кроковски.

[1] Малък буржоа с възпален участък (фр.). ↑

[2] Лейтенанте (итал.). ↑

[3] Суша (лат.). ↑

[4] Високомерие (гр.). ↑

[5] Сигурно (итал.). ↑

[6] Например (итал.). ↑

[7] Да или не (итал.). ↑

[8] Велики боже! (итал.) ↑

[9] Безсрамен (лат.). ↑

Още някой

Дълги дни, най-дългите, ако говорим деловито и с оглед на техните слънчеви часове, тъй като астрономическото разтегляне не можеше да въздейства на тяхната забавност — нито що се отнася до всеки един от тях поотделно, нито що се отнася до равномерния им бяг. От пролетното равноденствие бяха изминали почти три месеца, бе дошло лятното слънцестоене. Но тук горе при нас естествената година сдържано следваше календара: едва сега, едва тези дни бе настъпила окончателно пролетта, една пролет още без каквато и да е лятна тегота, пролет с рядък въздух, лека и ухаеща, със сребриста, лъчиста небесна синева и по детски нашарени цъфнали ливади.

Ханс Касторп намери по склоновете същите цветя, каквито на времето — последните — Йоахим любезно бе поставил в стаята му за добре дошъл: бял равнец и звънчета; това бе един знак за него, че годината си се превърта. Но какъв ли не органичен живот трептеше измежду младата изумрудена трева на ливадите, по склоновете и в долината — във вид на звезда, чашка и камбанка или в неправилна форма тоя живот изпълваше слънчевия въздух със сухо ухание: цели маси свиларки и диви теменуги, парички, маргаритки, жълта и червена иглика, много по-красива и по-едра, отколкото Ханс Касторп си спомняше да е виждал някога в равнината, доколкото долу бе обръщал внимание на такива неща; имаше и кимащи планински звънчета, сини, пурпурни и розови, чиито камбанки сякаш бяха с мигли — само тук се срещаха такива.

Той береше от тия миловидни цветя, носеше букети в къщи — със сериозни намерения, не толкова за украса на стаята си, колкото за строго научна обработка, според както си бе наумил. Беше се снабдил с цветарски принадлежности, един учебник по обща ботаника, едно удобно малко лизгарче за изваждане на растенията, един хербарий, една силна лупа; и с тия работи се занимаваше младият човек в своята лоджия — отново лятно облечен, в един от костюмите, които на времето бе донесъл със себе си — също признак за претърколването на годината.

Свежи цветя стояха в много водни чаши по мебелните плоскости във вътрешната стая и върху масичката за лампата до превъзходния лежащ стол. Цветя, полуувехнали, вече клюмнали, но все още със сок, се търкаляха разпръснати върху парапета и пода на лоджията, докато други, разпрострени между листове попивателна хартия, които изсмукваха влагата им, лежаха под преса от камъни, за да може Ханс Касторп да ги налепи сплеснати и сухи с книжни лепенки в албума си. Той лежеше с прегънати колене, като дори ги бе кръстосал едно въз друго, и докато гърбът на отвореното и положено наопаки върху гърдите му ръководство образуваше било на покрив, той държеше дебелия шлифован кръг на увеличителното стъкло между своите прости, сини очи и един цвят, чието венче бе отчасти отстранил с ножа си, за да може по-добре да изследва плодното легло, и който зад силната леща набъбваше до някакво приказно, месесто образувание. Там прашниците изсипваха от върха на филаментите своя жълт прашец, от овариума стърчеше наръбеното стълбче на близалцето и ако го срежеше човек, можеше да се наблюдава нежният канал, през който зрънцата и мехурчетата на цветния прашец се увличаха от захарнист ексудат до яйчниковата кухина. Ханс Касторп броеше, проверяваше и сравняваше; той изследваше строежа и положението на чашковите и цветните листца, на мъжките и женските полови органи, съпоставяше това, което виждаше, със схематичните и естествените изображения, със задоволство установяваше правилността в строежа на познатите му растения и се зае да определя такива, които не знаеше да назове, по системата на Линей за раздел, група, ред, вид, фамилия и род. Тъй като разполагаше с много време, удадоха му се някои успехи в ботаническата систематика въз основа на сравнителната морфология. В хербариума под изсушеното растение той написваше калиграфски латинското име, което хуманистическата наука му бе приложила по галантен начин, записваше и неговите характерни свойства и показваше това на добрия Йоахим, който се чудеше.

Вечер той наблюдаваше звездите. У него беше се събудил интерес към годишния цикъл, макар че бе преживял вече двадесетина обиколки около слънцето, без някога да се бе позаинтересувал за подобни работи. Ако ние самите неволно си послужихме с изрази като „пролетно равноденствие“, това сторихме в неговия дух и с оглед на настоящото му състояние. Тъй като от този вид бяха термините, които напоследък обичаше да подхвърля, а неговите познания и в тази област караха Йоахим да се учудва.

— Сега слънцето наближава да влезе в знака на Рака — почваше той при някоя разходка, — ясно ли ти е? Това е първият летен знак на зодиака, разбираш ли? Движим се през Лъва и Девицата към есенната повратна точка, към равноденствието в края на септември, когато местоположението на слънцето отново ще съвпадне с небесния екватор, както неотдавна през март, когато слънцето навлезе в знака на Овена.

— Това не съм забелязал — каза кисело Йоахим. — Какви ли ги разправяш такива едни? Знак на Овена? Зодиак?

— Точно така, зодиакът. Прастарите небесни знаци — Скорпион, Стрелец, Козирог, Водолей и тъй нататък, как да не се интересува човек за тях! Те са дванадесет, това поне ще знаеш, по три за всяко годишно време, възходящи и низходящи, кръгът на съзвездията, през които странства слънцето — според мен нещо грандиозно! Представи си, открили са ги в един египетски храм като потонна фреска — и то в храм на Афродита, недалече от Тива. И халдейците са ги познавали — халдейците, моля ти се, този стар народ от маги, арабско-семитски, с дълбоки познания в областта на астрологията и прорицанието. И те са изследвали небесния пояс, в който се движат планетите, разделили са го според дванадесетте знака на съзвездията, dodekatemoria, така както са стигнали чак до нас. Това е грандиозно. Това е човечеството!

— Вече казваш „човечество“ като Сетембрини.

— Да, като него или малко по-другояче. Трябва да го приемем такова, каквото е, но все пак то е грандиозно нещо. С голяма симпатия мисля за халдейците, когато си лежа и гледам планетите, които те също са познавали, тъй като не всички са познавали, колкото и умни да са били. Но тези, които не са познавали, не мога да видя и аз, ами че Уран е открит с телескоп едва напоследък, преди сто и двадесет години.

— Напоследък?

— „Напоследък“ казвам, ако позволиш, в сравнение с трите хиляди години дотогава. Но когато си лежа и разглеждам планетите, трите хиляди години също стават „неотдавна“ и аз мисля с добро чувство за халдейците, които също са ги гледали и посвоему са си обяснявали всичко, и това е то, човечеството.

— Е, добре, та ти имаш грандиозни проекти в главата си!

— Ти казваш „грандиозни“, а пък аз казвам „задушевни“ — който както иска да ги нарича. Но когато слънцето навлезе в съзвездието Везни, след около три месеца, дните ще са се смалили дотолкова, че денят и нощта ще бъдат равни и ще продължат да се смаляват до към Коледа, това ти е известно. Но обърни, моля ти се, внимание на това, че докато слънцето преминава през зимните знаци — Козирог, Водолей и Риба, — дните отново почват да растат! Тъй като тогава отново ще настъпи началото на пролетта, за трихиляден път от времето на халдейците, и дните ще продължат да растат през годината, докато отново настъпи началото на лятото.

— Естествено.

— Не, това е една ойленшпигелска дяволия! През зимата дните растат и когато дойде най-дългият, 21 юни, началото на лятото, отново почва надолнището, те отново се скъсяват и тръгваме към зимата. Ти наричаш това „естествено“, но като оставим настрана, че това е естествено, може здравата да се уплашим и трескаво да затърсим място, където да се хванем. Сякаш сам Ойленшпигел е нагласил работите така, че в началото на зимата всъщност да почва пролетта, а в началото на лятото всъщност — есента… Та нас ни водят за носа, подмамват ни да вървим в кръг с перспективата за нещо, което вече пак е повратна точка… Повратна точка в кръга. Защото кръгът се състои от много неразтегливи повратни точки, завоят е неизмерим, посоката няма времетраене и вечността не е „напред, напред“, а „кръжене, кръжене“.

— Престани!

— Лятно слънцестоене! — каза Ханс Касторп. — Лятно слънцестоене! Огньове в планината, около буйните пламъци на които се извиват хора! Не съм виждал това никога, но съм чувал, че така постъпват първични люде, така празнуват първата нощ на лятото, с която почва есента, пладнето и билото на годината, отдето тя тръгва надолу — играят, обикалят и ликуват. За какво ликуват те в своята първичност — можеш ли да разбереш това? За какво са толкова лудешки весели? Дали защото почва слизането към мрака или може би защото досега пътят е бил възходящ и сега настъпва повратът, нощта на лятното слънцестоене, връхната точка, тъгата всред лудешкото веселие? Казвам ти го, както е, с думите, които ми текват. Меланхолно веселие и весела меланхолия карат тия самобитни люде да ликуват и да играят около пламъците, вършат това от позитивно отчаяние, ако искаш да кажем така, в чест на ойленшпигелската дяволия на кръга и на вечността без времетраене на посоката, дяволията, при която всичко се повтаря.

— Не искам да кажа така — промърмори Йоахим, — моля ти се не го стоварвай върху мен. Ама ти с дълги и широки работи се занимаваш вечер, когато си полегнеш.

— Хм, не ще отрека, че твоите занимания с руската граматика са по-полезни. Ти май че скоро ще владееш напълно този език. А това, драги приятелю, сигур ще ти създаде големи предимства, ако има война, опазил ни бог.

— Опазил ни? Говориш като цивилен. Войната е необходима. Без войни светът скоро би прогнил, е казал Молтке.

— Да, светът има такова предразположение. И трябва да ти призная — подзе Ханс Касторп и тъкмо искаше да се върне на халдейците, които също са водили война и завладели Вавилония, макар че са били семити и, значи, почти евреи — когато братовчедите едновременно забелязаха, че двама господа, които вървяха току пред тях, извърнаха глави назад, смутени в собствения си разговор.

Бяха на шосето, между казиното и хотел „Бедведере“, на връщане към селото Давос. Долината се простираше в празнична одежда, в нежни, светли и весели багри. Въздухът бе чудесен. Една симфония от ведрите ухания на цветята по ливадите изпълваше чистата, суха, ярко огрята от слънцето атмосфера.

Те познаха Лодовико Сетембрини заедно с някакъв чужд човек, но той сякаш не ги позна или не пожела да се срещне с тях, защото бърже отново извърна глава и жестикулирайки, се задълбочи в разговора със своя придружител, при което дори се опита да ускори крачките си. Разбира се, когато братовчедите го застигнаха отдясно и живо го поздравиха с поклон, той се показа до немай-къде изненадан, но с едно „виж ти!“ и „дявол да го вземе!“ се опита пак да спре и да остави двамата да го надминат; това те не разбраха, тоест не забелязаха, защото не видяха в него някакъв разумен смисъл. Напротив — зарадвани, че отново го срещат след дълга раздяла, спряха до него и му разтърсиха ръката, като го запитаха как е и с учтиво очакване погледнаха към неговия другар. Тъй те го принудиха да стори това, което очевидно би предпочел да не стори, което обаче на тях им се струваше най-естественото и най-допустимото нещо на света: да ги представи на непознатия; така и стана, докато те ту тръгваха, ту наполовина спираха — със свързващи ръкомахания и весели слова Сетембрини запозна господата, които си подадоха ръце пред гърдите му.

Разбира се, че непознатият, който трябва да беше на годините на Сетембрини, е неговият съквартирант на име Нафта, другият пренаемател на Лукачек, дамския шивач, доколкото младите хора разбраха. Той бе дребен, сух мъж, гладко избръснат, а грозотата му бе толкова заострена и, човек би казал, разяждаща, че братовчедите направо се учудиха. Всичко у него бе заострено, гърбавият нос, който доминираше в лицето му, тясно слепнатата уста, дебелите шлифовани стъкла на очилата, между впрочем от лека направа, които носеше пред светлосивите си очи, и дори мълчанието, което спази и от което можеше да се предположи, че речта му щеше да бъде заострена и последователна. Той бе гологлав, както и трябваше, и без палто; при това бе много добре облечен: неговият тъмносин костюм от каша с бели райета сочеше добра, умерено модна кройка, както установи опитният светски поглед на братовчедите; те между впрочем пресрещнаха един също такъв, измерващ ги от горе до долу поглед от негова, на малкия Нафта, страна. Ако Лодовико Сетембрини не умееше да носи с толкова грация и достойнство своето развласено сако и карираните панталони, неговата фигура щеше неизгодно да контрастира с финия му другар. Но това още по-малко се получаваше, тъй като панталоните бяха съвсем скоро гладени, така че на пръв поглед можеха да минат почти за нови — без съмнение дело на неговия хазяин, както мимоходом си помислиха младите хора. Но ако по качеството и по светската кройка на облеклото грозният Нафта се доближаваше повече до братовчедите, отколкото до своя съквартирант, то не само по-напредналите години го нареждаха на страната на Сетембрини срещу младежите, но и решително нещо друго, което най-подходящо можеше да се отнесе към цвета на лицата на двете двойки, защото едните бяха с кафяв и червен загар от слънцето, другите обаче — бледи; бронзираното лице на Йоахим в течение на зимата още повече бе потъмняло, а лицето на Ханс Касторп пламтеше в розовочервен цвят под русата прическа; италианската бледност на Сетембрини, която много благородно отиваше на черните му мустаци, не бе придобила нищо от слънчевите лъчи, а неговият другар, макар и русокос — косата му между впрочем бе пепеляворуса, металнобезцветна, и той я носеше гладко вчесана назад, от изпъкналото чело до тила, — също така имаше матово бледия тен на брюнетните раси. Двама от четиримата носеха бастуни — Ханс Касторп и Сетембрини, тъй като Йоахим не носеше такъв поради войнишки съображения, а Нафта веднага след като свърши представянето, отново скръсти ръце на гърба си. Те бяха малки и нежни, краката му също бяха деликатни, между впрочем това отговаряше на фигурата му. Това, че изглеждаше простуден и кашляше по някакъв хилав, немощен начин, не им направи впечатление.

Сетембрини веднага преодоля с елегантност оня мимолетен пристъп на смущение и разстроеност от срещата с младите хора. Той се показа в най-добро настроение и с шеговита забележка запозна тримата — например Нафта представи като „princeps scholasticcrum“[10]. Веселието, каза той, „с блясък се било възцарило в залата на гърдите му“, както се бил изразил Аретино, и това било заслуга на пролетта, една пролет, която му се нравела. Господата знаели, че той намира доста много недостатъци на света тук горе, толкова често вече си бил изливал пред тях душата по този въпрос. Но слава на високопланинската пролет! — тя могла временно да го примири с всичките ужаси на тези сфери. У нея липсвали всички смущаващи и дразнещи елементи на пролетта в равнината. Никакъв кипеж в дълбините! Никакви влажни ухания, никакви задушни изпарения! А само яснота, сухота, ведрина и сурова красота. Това му било по сърце, било великолепно!

Те вървяха в нестройна редица, един до друг и четиримата, доколкото бе възможно, но ту Сетембрини, който държеше десния фланг, трябваше да мине върху платното, когато се разминаваха с идващите на среща им хора, ту фронтът им се разпадаше за момент поради изоставянето и отклоняването на някого от тях, например на Нафта, който бе отляво, или на Ханс Касторп, който вървеше между хуманиста и братовчеда Йоахим. Нафта се изсмя с един приглушен от хремата глас, който при говорене напомняше за звука, издаван от пукната чиния при почукване с кокалчето на пръста. Посочвайки с глава встрани към италианеца, той каза с провлечен акцент:

— Чуйте волтерианеца, рационалиста. Хвали при родата, защото и при най-благоприятни възможности не смущава човека с мистични изпарения, а спазва класическа сухота. Как се казваше влага на латински?

— Humor — извика Сетембрини през лявото си рамо. — Хуморът в наблюдението на природата от страна на нашия професор се състои в това, че той, като света Катарина Сиенска, когато види червени иглики, мисли за раните Христови.

Нафта отвърна:

— Това би било по-скоро остроумно, отколкото хумористично. Но то все пак би значело да се внесе дух в природата. Тя има нужда от малко дух.

— Природата — каза Сетембрини с принизен глас и не говореше през рамо, а сякаш на рамото си — съвсем не се нуждае от вашия дух. Тя сама е дух.

— Не ви ли е скучно с тоя ваш монизъм?

— Аха, вие, значи, признавате, че от жажда за удоволствие разединявате враждебно света, разтрогвате бога от природата.

— Интересно е, че наричате жажда за удоволствие това, което имам на ум, когато казвам страсти и дух.

— Като се помисли, че вие, който си служите с такива големи думи за такива леконравни потребности, понякога ме наричате сметкаджия!

— Вие продължавате да твърдите, че духът означава леконравие. Но той не е крив, че по начало е дуалистичен. Дуализмът, антитезата, това е движещият, страстният, диалектичният, остроумният принцип. Дух е да виждаш света във враждебно разцепление. Всеки монизъм е скучен. Solet Aristoteles quaerere pugnam.[11]

— Аристотел? Аристотел всели действителността на общите идеи у индивидите. Това е пантеизъм.

— Погрешно. Придадете ли на индивидите субстанциален характер, представите ли си същността на нещата извън общото и като отделно явление, както Тома и Банавентура постъпиха в качеството си на привърженици на Аристотел, вие ще сте освободили света от всяко единство с най-висша идея, той ще бъде извън бога, а бог ще бъде трансцендентален. Това е класическо средновековие, господине.

— Класическо средновековие е една възхитителна комбинация на думи!

— Моля за извинение, но аз прилагам понятието „класически“ там, където е на място, тоест винаги, където една идея стига до своя връх. Класическата древност не винаги е била класическа. Откривам у вас едно неблагоразположение към… свободното разместване на категориите към абсолютното. Вие не желаете също и абсолютния дух. Вие желаете духа, това да бъде демократичният прогрес.

— Надявам се, че сме единодушни в убеждението, че колкото и да е абсолютен, духът никога няма да стане застъпник на реакцията.

— Все пак той винаги е застъпник на свободата!

— Все пак ли? Свободата е законът на любовта към човека, не нихилизъм и злоба.

— От които очевидно се боите.

Сетембрини вдигна ръка над главата си. Препирнята се прекрати. Йоахим учудено поглеждаше ту единия, ту другия, докато Ханс Касторп с вдигнати вежди си гледаше в пътя. Нафта бе говорил остро и неоспоримо, макар че всъщност той се бе застъпвал за по-голяма свобода. Особено неприятен бе неговият начин да противоречи с едно „погрешно!“, при буквата „ш“ да издава устните си напред и после да свива уста. Сетембрини отчасти му бе противоречил весело, отчасти бе влагал и една дружелюбна топлинка в думите си, например там, дето бе призовавал към единство по някои основни възгледи. Сега, докато Нафта мълчеше, той почна да разправя на братовчедите битието на чуждия им човек, с което отговори на потребността от пояснения, която предполагаше у тях след словопрението му с Нафта. Той го остави да говори, без да прояви интерес към това. Бил преподавател по стари езици на горните класове във Фридерицианума, обясни Сетембрини, като по италиански маниер изтъкна колкото може повече ранга на представения. Съдбата му била еднаква с неговата, на Сетембрини, съдба. Доведен тук горе преди пет години от здравословното си състояние, той бил принуден да се убеди, че му се налага дълъг престой, напуснал санаториума и се установил частно у Лукачек, дамския шивач. Гимназията и курорта разумно си осигурила за преподавател този изтъкнат латинист, възпитаник на едно орденско училище (както Сетембрини малко неопределено спомена), който можел да й служи за украшение… С една дума, Сетембрини немалко въздигна грозника Нафта, макар че току-що бе имал с него нещо като абстрактен спор и макар че това крамолно пререкание веднага щеше да продължи.

Защото Сетембрини се зае сега да даде някои сведения за братовчедите, при което между впрочем излезе наяве, че той и по-рано му бе разказвал за тях. Този е, значи, младият инженер с трите седмици, у когото придворният съветник открил възпален участък, каза той, а този тук е надеждата на пруската военщина лейтенант Цимсен. И той заговори за вътрешния бунт у Йоахим и за плановете му да си замине, за да добави, че несъмнено биха засегнали инженера, ако и нему не припишеха същото нетърпение да се върне на работата си.

Нафта направи гримаса. Той каза:

— Красноречив настойник си имат господата. Не се съмнявам, че той правилно тълкува вашите мисли и желания. Работа, работа — моля ви се, той ей сега ще ме назове враг на човечеството, един inimicus humahae naturae, ако дръзна да напомня за времена, когато съвсем не би постигнал с тази фанфара обичайния ефект, за времена, когато противоположното на неговия идеал е било на несравнимо по-голяма почит. Бернар дьо Клерво например е застъпвал друга градация на съвършенството, каквото господин Лодовико дори не е сънувал. Неговото най-долно съсловие се намира в „мелницата“, второто — на „нивата“, а третото — не слушайте, Сетембрини — почива в своето „ложе“. Мелницата е символ на световния живот — не е зле избран. Нивата означава душата на световния човек, която е под въздействието на проповедника и духовния учител. Тази степен е вече по-достойна. В леглото обаче…

— Достатъчно! Знаем! — извика Сетембрини. — Господа, той сега ще ви занимае със смисъла и употребата на безпътното легло.

— Не знаех, че сте превзето благонравен, Лодовико. Като ви гледа човек как намигвате на момичетата… Къде остана езическата непринуденост? Леглото, значи, е място за съвокуплението на любящия с обекта на любовта му и като символ — съзерцателното уединение от света и творението, целящо съединението с бога.

— Тфу! Andate, andate![12] — почти разплакан се отбрани италианецът. Но после Сетембрини продължи с достойнство:

— А, не, аз съм европеец, западняк. Вашата градация е чист ориент. Изтокът ненавижда деятелността. Лао Дзъ учи, че бездействието е по-полезно от всяко нещо между небето и земята. Ако всичките люде престанат да действат, щяло да зацари съвършено спокойствие и щастие на земята. Ето го вашето съединение.

— Я виж ти. А западната мистика? А квиетизмът, който може да се похвали с привърженици като един Фенелон, и който учи, че всяко действане е погрешно, тъй като бог иска единствен да действа и ако ти искаш да действаш, ще значи, че го обиждаш? Цитирам противопозициите на Молинос. Все пак изглежда, че духовната възможност да се намери спасение в спокойствието има всеобщо разпространение всред човечеството.

Тук се обади Ханс Касторп. Със смелостта на наивността той се намеси в разговора и заяви, гледайки в пространството:

— Съзерцание, уединение. Има нещо в тях, интересно е да се слуша. Та ние тук горе, може да се каже, живеем в доста голямо уединение. На височина пет хиляди фута си лежим на нашите столове, които са крайно удобни, поглеждаме надолу към света и творението и се отдаваме на размисли. Като си помисля и ако трябва да говоря истината, леглото, тоест лежащият стол, за някакви десет месеца повече ме тикна напред и ме наведе на повече мисли, отколкото мелницата в равнината за цели години, това не мога да отрека.

Сетембрини го изгледа с черните си, печално блестящи очи.

— Инженере — каза той сподавено, — инженере! — И той хвана Ханс Касторп за мишницата и го задържа малко назад, сякаш искаше да му поговори зад гърба на останалите. — Колко често съм ви казвал, че човек трябва да знае какво представлява и да си дава сметка какво му приляга! Каузата на западняка, въпреки всички предложения, е разумът, анализът, действието и напредъкът, а не леглото на ленивеца-монах.

Нафта бе слушал. Той заговори назад:

— На монаха! На монасите се дължи културата на европейската земя! На тях се дължи, че Германия, Франция и Италия не са покрити с непроходими лесове и тресавища, а ни дават жито, плодове и вино! Монасите, господине, са работили на общо основание…

— Ebbè, е тогава?

— Моля ви се. Трудът на религиозния човек не е бил нито самоцел, тоест упоително средство, нито пък смисълът му се е състоял в облагоприятстване на развитието на света или в постигането на икономически изгоди. Той е бил чисто аскетическо упражнение, част от покаятелната дисциплина, средство за спасение. Той е имал — позволете ми да изтъкна това — напълно несоциален характер. Той е бил непомрачен религиозен егоизъм.

— Много съм ви благодарен за разяснението и се радвам да видя, че благодатта на труда се е утвърдила и против волята на човека.

— Да, против неговите намерения. Ние тук не забелязваме нещо маловажно, а разликата между полезното и хуманното.

— Аз пък забелязвам с досада, че вие отново застъпвате разделението на света.

— Съжалявам, че съм си навлякъл вашето неблаговоление, но човек трябва да разпределя и подрежда нещата и да поддържа свободна от нечисти съставки идеята за homo dei[13]. Вие италианците сте изнамерили сарафлъка и банките, дано бог ви прости това. Но англичаните измислиха икономическото учение за обществото, а това човешкият гений никога няма да им прости.

— А, геният на човечеството бе жив и у големите мислители-икономисти на тия острови!… Вие искахте да кажете нещо, инженере?

Ханс Касторп отрече, но въпреки това каза — а Нафта, както и Сетембрини, го заслушаха с известна напрегнатост:

— Вие, господин Нафта, би трябвало следователно да харесвате професията на братовчед ми и да сте съгласен с неговото нетърпение да й се отдаде… Аз съм цивилен човек до мозъка на костите, братовчед ми често ме упреква за това. Не съм дори служил, явно съм чедо на мира и дори понякога съм си помислял, че като нищо бих могъл да стана и духовник — питайте братовчед ми, неведнъж съм му казвал такива неща. Но като не обръщам внимание на моите лични склонности — а може би, точно погледнато, съвсем няма нужда да не им обръщам внимание, — намирам у себе си голямо разбиране и симпатия към военното съсловие. Случаят тук е дяволски сериозен, „аскетически“, ако искате — преди малко бяхте така любезен да си послужите с този израз, — това съсловие винаги трябва да си дава сметка, че ще има работа със смъртта — с която и духовното съсловие се занимава, — та и с какво друго, ако не с нея. Затова и войнишкото съсловие има тази bienseance[14], тази йерархия, това послушание и испанската чест, ако мога така да се изразя; горе-долу все едно дали човек носи униформена корава яка или колосано плисирано жабо, това се свежда към едно и също, към „аскетичното“, както преди малко толкова забележително се изразихте… Не знам дали ми се удава да ви изложа хода на мислите си…

— Напълно, напълно — каза Нафта и хвърли поглед към Сетембрини, който си въртеше бастуна и разглеждаше небето.

— И затова смятам — продължи Ханс Касторп, — че наклонностите на братовчед ми трябва да ви са симпатични след всичко, което казахте. В случая не мисля за „трон и олтар“ и за такива съчетания, с които много хора, просто привързани към реда, благонамерени хора, понякога оправдават връзките между едното и другото. Мисля за това, че трудът на войнишкото съсловие, тоест службата — в този случай говорят за служба — съвсем не се полага заради икономически изгоди и няма никакви връзки с „икономическото учение за обществото“, както вие се изразихте, затова и англичаните имат само малко войници, неколцина за Индия и неколцина за дома, за паради…

— Няма смисъл да продължавате, инженере — прекъсна го Сетембрини. — Войнишкото съществование — казвам това, без да искам да засегна нашия лейтенант — духовно е под всяка критика, тъй като то е чисто формално, то по начало е лишено от съдържание, основният тип на войника е наемникът, който се е оставял да го завербуват за една или друга кауза — с една дума, съществувал е войникът на испанската контрареформация, войникът на революционните войски, Наполеоновият войник, Гарибалдиевият войник, пруският. Готов съм да говоря за войника, ако знам за какво се бие!

— Обстоятелството, че той се бие — настави Нафта, — представлява все пак едно осезаемо свойство на неговото съсловие, нека му признаем това. Възможно е това свойство да е достатъчно, за да престане въпросното съсловие да бъде „духовно под всяка критика“, но то го поставя в една сфера, недостъпна за погледа на буржоазното жизнеутвърждаване.

— Всичко, което благоволявате да наречете буржоазно жизнеутвърждаване — отвърна Сетембрини с предната част на устните си, докато ъглите на устата му строго се изопнаха под извитите мустаци, а шията му по съвсем особен начин, косо и на тласъци, се измъкна от яката му, — винаги ще бъде готово да се застъпи по всеки възможен начин за идеите на разума и нравствеността и за тяхното законно влияние върху млади, колебаещи се души.

Последва мълчание. Младите хора слисани гледаха в земята. След няколко крачки Сетембрини, който отново бе привел в естествено положение главата и шията си, каза:

— Не бива да се чудите, този господин и аз често се караме, но това става между приятели и въз основа на известно добро разбирателство.

Олекна им. Господин Сетембрини бе постъпил рицарски и хуманно. Ала Йоахим, който имаше добри намерения и смяташе да мине към по-безобиден разговор, въпреки това каза, сякаш се намираше под нечий натиск и принуда и като че против волята си:

— Случайно говорехме за войната, братовчед ми и аз, преди малко, когато вървяхме зад вас.

— Чух — отговори Нафта. — Аз долових тази дума и се огледах. Политиканствате ли? Световното положение ли обсъждате?

— О, не — засмя се Ханс Касторп. — А и отде накъде да се занимаваме с него. За братовчед ми от професионална гледна точка не би подхождало да се занимава с политика, а аз доброволно съм се отказал, нищо не разбирам от нея. Откакто съм тук, дори вестник не съм взел в ръката си…

Както и по-рано веднъж, Сетембрини намери това достойно за порицание. Той веднага се прояви като напълно осведомен по общите линии и ги прецени одобрително, доколкото нещата показваха едно развитие, благоприятно за цивилизацията. Демократичната идея напредвала. Той заяви, че притежава поверителни сведения, според които младотурското движение току-що било завършило приготовленията си за преврат и основни реформи. Турция като национална и конституционна държава — какъв триумф за човечеството.

— Либерализиране на исляма — взе го на подбив Нафта. — Превъзходно. Просветен фанатизъм — много добре. Между впрочем това засяга вас — обърна се той към Йоахим. — Ако Абдул Хамид падне, ще се свърши с вашето влияние в Турция и Англия ще се настани там като протектор… Трябва напълно сериозно да се отнесете към връзките и информациите на нашия Сетембрини — обърна се той към двамата братовчеди, но това прозвуча дръзко, защото изглеждаше, че ги смята за склонни да не се отнасят сериозно към Сетембрини. — Той познава национал-революционните движения. В родината му поддържат добри връзки с английския Балкански комитет. Но какво ще стане с Ревалските споразумения, ако на вашите младотурци им провърви? Едуард Седми няма да може вече да гарантира на русите свободното преминаване през Дарданелите, а пък в случай че Австрия въпреки това се съвземе за активна балканска политика, то…

— Вие само катастрофи предсказвате! — отби удара Сетембрини. — Николай обича мира. Нему дължим Хагските конференции, които представляват морални факти от първостепенно значение.

— Е, след своето малко злополучие в Ориента Русия все още се нуждае от известен отдих!

— Тфу, господине. Не би трябвало да се подигравате с мечтите на човечеството за усъвършенстване на обществото. Народът, който тури крак на тези стремежи, сам ще се подложи на морална прокуда.

— За какво друго е политиката, ако не да създаде възможност на единия и другия за морално опозоряване!

— Вие сте привърженик на пангерманизма?

Нафта сви рамене, които не бяха съвсем равномерни. Той май че беше и малко крив — в добавка към общата си грозота. Той не сметна за нужно да отговори. Сетембрини отсъди:

— Във всеки случай това, което казвате, е цинично. Във великодушните усилия на демокрацията да се наложи в света вие не желаете да видите нищо друго освен политическо хитруване…

— Вие, изглежда, искате да видя там идеализъм или дори религиозност? Касае се до последните немощни движения на остатъка от инстинкта за самосъхранение, с който още разполага една обречена световна система. Катастрофата трябва неминуемо да настъпи, тя идва по всички пътища и по всички начини. Вземете британското държавническо изкуство. Потребността на Англия да си осигури индийския гласис е законна. А последствията? Едуард знае не по-зле от вас и от мене, че властниците в Петербург трябва да възстановят престижа си след манджурския неуспех и че едно отклонение на революцията им е необходимо като насъщния хляб. Въпреки това той — сигурно защото е принуден — насочва към Европа руския стремеж за разширение, събужда задрямалите съперничества между Петербург и Виена…

— Ах, Виена! Вие се безпокоите за това препятствие по пътя на света, сигурно защото виждате в прогнилата империя, чиято столица е Виена, мумията на Свещената римска империя на германската нация.

— А у вас откривам русофилство, сигурно от хуманистична симпатия към цезаропапизма.

— Господине, демокрацията може да очаква дори от Кремъл повече — отколкото от Хофбург, и срам е за страната на Лутер и Гутенберг…

— То освен това вероятно е и глупост. Но и тази глупост е инструмент на фаталността…

— Ах, не ми говорете за тая фаталност! Човешкият разум трябва само да поиска да бъде по-силен от фаталността и да бъде по-силен.

— Иска се винаги само съдбата. Капиталистическа Европа си иска своята.

— Човек вярва в приближаването на войната, ако не я мрази достатъчно.

— Вашата омраза е напълно безпочвена, ако не я насочите на първо място към държавата.

— Националната държава е принципът на земния живот, който вие желаете да отдадете на дявола. Но направете нациите свободни и равни, защитете слабите и малките от потисничество, създайте справедливост, създайте национални граници…

— Границата на Бренер, знам. Ликвидацията на Австрия. Бих искал да знам как мислите да постигнете това без война!

— Аз пък наистина много бих искал да знам дали някога съм осъждал националната война.

— Ако слушам добре…

— Не, трябва да призная това на господин Сетембрини — намеси се Ханс Касторп в спора, който бе следил, докато, ходейки, наблюдаваше с наклонена глава ту единия, ту другия от говорещите. — Братовчед ми и аз многократно сме имали удоволствието да разговаряме с него по тия и други подобни неща, тоест естествено ние се ограничавахме да го слушаме как развива становищата си и как изяснява всичко. Ето защо мога да потвърдя, а и братовчед ми ще си спомни за това, че господин Сетембрини неведнъж е говорил с въодушевление за принципа на движението, на бунта и на световното усъвършенстване, който сам по себе си не е някой особено миротворен принцип, така поне смятам, и че ни е говорил за трудностите, които този принцип трябва да преодолее, преди да се установи всеобщата щастлива световна република. Това бяха неговите думи, макар че те естествено бяха много по-пластични и по-литературни от моите, от само себе си се разбира. Което обаче съвсем точно зная и си спомням буквално, защото като закоравял цивилен направо се уплаших от него, това е, дето ни каза, че този ден ще настъпи, понесен ако не от гълъбови крака, то от орлови криле, (уплашиха ме орловите криле, както си спомням) и че Виена трябва да бъде улучена в главата, ако искаме да отворим пътя на щастието. Не може, значи, да се твърди, че господин Сетембрини е отричал изобщо войната. Прав ли съм, господин Сетембрини?

— Приблизително — подхвърли италианецът е отвърната глава, като въртеше бастуна си.

— Зле — изсмя се грозно Нафта. — Ето че собственият ви ученик сам ви приписва войнолюбиви наклонности. Assument pennas ut aguilae[15]…

— Дори Волтер е поддържал цивилизационната война и е препоръчвал на Фридрих Втори една война против турците.

— Вместо това той се съюзи с тях, хе-хе. Ами световната република! Отказвам се да питам какво ще стане с принципа на движението и бунта, когато се установи щастието и единството. В този момент бунтът ще бъде вече престъпление…

— Вие много добре знаете, а и тези млади господа знаят, че се отнася до прогреса на човечеството, който се предполага като безкраен.

— Всяко движение обаче е кръгообразно — каза Ханс Касторп. — В пространството и във времето, това учат законите за съхранение на масата и за периодичността. Братовчед ми и аз преди малко тъкмо за това разговаряхме. А може ли да става дума за прогрес при едно затворено движение без права посока? Когато съм полегнал вечер и наблюдавам зодиака, тоест половината, която се вижда, и като си помисля за древните мъдри народи…

— Не би трябвало да умувате и да мечтаете, инженере — прекъсна го Сетембрини, — а решително да се доверите на инстинктите на вашата възраст и на вашата раса, които трябва да ви подтикнат към деятелност. И вашите познания по естествена история трябва да ви приобщят към идеята за прогреса. Вие виждате как в неизмерими периоди от време животът се развива напред и нагоре от инфузорията до човека, вие не можете да се съмнявате, че пред човека стоят открити още безкрайни възможности за усъвършенстване. Ако пък се хванете за математиката, ще проследите вашия цикъл от съвършенство към съвършенство и ще се подкрепите с ученията на нашия осемнадесети век, според който човек първоначално е бил добър, щастлив и съвършен, а само обществените заблуждения са го обезобразили и осакатили според тези учения и по пътя на критичната работа върху обществения строеж той отново трябва да стане добър, щастлив и съвършен, ще стане…

— Господин Сетембрини пропусна да добави — намеси се Нафта, — че идилията на Русо е едно хитроумно изопачаване на черковната доктрина за някогашното състояние на човека — без държава и без грехове, за неговата първоначална пряка връзка с бога като негово чадо, към което състояние трябва да се върне. Възстановяването на божествената държава след унищожението на всички земни форми лежи обаче в предели, където се докосват земята и небето, сетивното и свръхсетивното, спасението е трансцендентно, а що се отнася до вашата капиталистическа световна република, драги докторе, много странно е, когато ви чува човек да говорите в тоя контекст за „инстинкт“. Инстинктивният елемент е напълно на страната на националния и сам бог е вложил у човека естествения инстинкт, който е подтикнал народите да се отделят един от друг в отделни държави. Войната…

— Войната — извика Сетембрини, — дори войната е била принудена да служи на прогреса, както ще признаете, ако си спомните за някои събития от вашата любима епоха, искам да кажа: за кръстоносните походи! Тези цивилизационни войни са поощрили по най-щастлив начин връзките между народите в икономическата и търговската област и са обединили под знака на една идея западното човечество.

— Много търпимост проявявате по отношение на идеята. Толкова по-учтиво искам да ви поправя, че освен оживлението на връзките, които предизвикаха, кръстоносните походи съвсем не допринесоха за едно международно равновесие, а, напротив: научиха народите да се различават един от друг и много насърчиха развитието на идеята за национална държава.

— Много правилно, доколкото става дума за отношението на народите към попщината. Да! Тогава почна да се укрепва чувството за честта на националната държава срещу дръзките клерикални претенции…

— А забележете, че това, което наричате дръзки клерикални претенции, не е нищо друго освен идеята за човешкото единство под знака на духа!

— Познаваме този дух и благодарим.

— Ясно е, че вашата националистическа мания ненавижда космополитизма на черквата. Бих искал обаче да знам как смятате да свържете с това отвращението от войната. Вашият клонящ към античното култ към държавата трябва да ви направи застъпник на позитивното право и като такъв…

— До правото ли стигнахме? В международното право, господине, живее идеята за естественото право и всечовешкия разум.

— Хм, вашето международно право пак не е нищо друго освен едно изопачаване от страна на Русо на ius divinum[16], което няма нищо общо нито с природата, нито с разума, а почива върху откровението…

— Да не спорим за понятията, професоре! Наричайте безпрепятствено ius divinum това, което аз почитам като естествено и международно право. Главното е да се издигне над позитивните права на националната държава едно право по-висше, общопризнато, което да осъществи разрешаването на спорни въпроси от общ интерес посредством арбитражни съдилища.

— Посредством арбитражни съдилища! Като чуя тази дума! Посредством един буржоазен арбитражен съд, който ще решава въпросите на живота, ще установява волята божия и ще предопределя историята! Добре, толкова за гълъбовите крака. А къде остават орловите криле?

— Буржоазното благонравие…

— Хе, буржоазното благонравие не знае какво иска! Викат за борба против намалението на раждаемостта, настояват за поевтиняване на разноските за отглеждане на децата и за професионалната подготовка. А при това човек се задушава всред навалицата и всички професии са така претъпкани, че борбата около копанята поставя в сянка ужасите на всички досегашни войни. Свободни места и градове-градини! Закаляване на расата! А защо ни е закаляване, щом като цивилизацията и прогресът изискват да няма вече война? Войната би била средство против всичко и за всичко. За закаляването и дори против намалението на раждаемостта.

— Шегувате се. Това вече не е сериозно. Нашият разговор се разпада, и то в един подходящ момент. Стигнахме — каза Сетембрини и с бастуна си посочи на братовчедите скромната къщурка, пред която бяха спрели. Тя се намираше почти на края на селото — на пътя, от който я разделяше само една тясна градинка. От своите оголени корени се издигаше кучешко грозде, обкръжаваше входната врата и протягаше извита в дъга и прилепнала о зида ръка към партерния прозорец вдясно, който представляваше малка дюкянска витрина. Партерът бил на бакалина, обясни Сетембрини. Квартирата на Нафта се намирала на първия етаж до шивачницата, а сам той живеел на тавана. Имал там едно спокойно ателие…

С изненадващо подчертана любезност Нафта изрази надежда, че след тая им среща ще има и други.

— Елате ни на гости — каза той. — Бих рекъл: елате ми на гости, ако д-р Сетембрини нямаше по-стари права върху вашето приятелство. Елате, когато искате, щом като имате настроение за една малка беседа. Аз ценя обмяната на мнения с младежта, пък и може би не съм съвсем без педагогическа опитност… Щом като нашият майстор на катедрата (той посочи към Сетембрини) иска да запази за буржоазния хуманизъм всички добри разположения и призвания, ще трябва да го оборим. До скоро виждане, значи.

Сетембрини взе да го увърта. Имало трудности, каза той. Дните на лейтенанта тук горе били вече преброени, а пък инженерът сигурно щял да спазва още по-усърдно режима, за да може в скоро време да го последва долу в равнината.

Младите хора се съгласиха отначало с единия, после с другия. Те бяха приели поканата на Нафта с поклон, а в следния миг с глава и рамене признаха забележките на Сетембрини за правилни. Така всичко остана открито.

— Как го нарича той? — попита Йоахим, когато се възкачваха по виещия се път към „Бергхоф“.

— Чух нещо като „майстор на катедрата“ — каза Ханс Касторп — и тъкмо за това си мислех и аз. Трябва да има някакъв такъв виц; пък и странни прозвища са си прикачили. Сетембрини нарече Нафта „princeps Scholasticorum“ — и то не беше лошо. Схоластиците, това бяха май учените люде на Средновековието, догматически философи, ако искаш. Пък и на няколко пъти стана дума за Средновековието — при което се сетих как Сетембрини още първия ден каза, че тук при нас много неща му се стрували средновековни: стана дума за това покрай Адриатика фон Милендонк, покрай името й… А той как ти се хареса?

— Малкият ли? Не особено. Доста работи каза, които ми се харесаха. Арбитражните съдилища, разбира се, са чисто лицемерие. Но той самият по-малко ми се хареса, човекът може да е казал много добри работи, но каква полза, ако сам е някаква съмнителна личност. А че той е съмнителен, не ще можеш да отречеш. Само историята с „мястото за съвъкуплението“ вече бе напълно съмнителна. При това той има еврейски нос, я го поразгледай малко! Такава смачкана фигура винаги имат само семитите. Сериозно ли смяташ да посетиш тоя човек?

— Разбира се, че ще го посетим! — заяви Ханс Касторп. — Това, дето ти се вижда смачкан, се дължи само на твоята военщина. Но и халдейците са имали такива носове, а са били дяволски осведомени, и то не само в областта на окултните науки. У Нафта също се крие нещо от окултните науки, той не малко ме интересува. Не ще взема да твърдя, че вече съм го прозрял, но ако по-често се срещаме с него, може би ще го разберем какво представлява и съвсем не смятам за изключено при този случай и ние да поумнеем малко.

— Ах, човече, ти все поумняваш тук горе с тая твоя биология и ботаника и с твоите неудържими повратни точки. А с „времето“ почна да се занимаваш още първия ден. Но ние сме тук, за да оздравяваме, а не за да поумняваме — да оздравеем напълно, за да ни пуснат най-сетне на свобода и да се върнем в равнината, изписани като здрави!

— Само в планината вирей свободата! — изпя лекомислено Ханс Касторп. — Ти най-напред ми кажи какво е свободата — продължи той вече без песен, — нали Нафта и Сетембрини току-що спореха по този въпрос и не постигнаха съгласие. „Свободата е законът за любовта към човека“ — казва Сетембрини и това напомня за неговия дядо, за карбонара. Но колкото и храбър да е бил карбонарът, колкото и храбър да е сам нашият Сетембрини…

— Да, той нещо помръкна, когато стана дума за лична храброст.

— … Аз все пак смятам, че той се бои от някои работи, от които дребният Нафта не се бои, разбираш ли, и че неговата свобода и храброст са малко нещо превземки. Смяташ ли, че той би имал смелост de se perdre et meme de se laisser deperir?[17]

— Какво почна пък по френски да ми приказваш?

— Ей така… Та атмосферата тук е толкова интернационална. Не знам кому това би се повече понравило: на Сетембрини ли, заради неговата буржоазна световна република, или на Нафта, заради неговия йерархичен космополис. Много внимавах, както виждаш, но работата не ми стана ясна, напротив, още повече се обърках от приказките им.

— Винаги е така. Многото приказки и мнения само объркване докарват. Казват ти, не е важно какво мнение има този или онзи, а дали е мъж на място. Най-добре е човек изобщо да няма мнение, а да си гледа службата.

— Е, да, ти, като ландскнехт и чисто формална личност, можеш да говориш така. С мене е друго, аз съм цивилен човек и се чувствам някак си отговорен. Вълнувам се, когато виждам такова объркване: как единият проповядва интернационалната световна република и по начало ненавижда войната, при това обаче е такъв патриот, че на всяка цена държи за граница по Бренер и за тая цел иска да води някаква цивилизаторска война, и как другият смята държавата за дяволска работа и ти опява за някакво всеобщо обединение на хоризонта, а в следния момент защищава правото на естествения инстинкт и взема на подбив мирните конференции. Непременно трябва да идем, за да ги проумеем. Вярно, ти казваш, че тук няма какво да поумняваме, а трябва да оздравяваме. Но тия неща, човече, би трябвало да се поддават на обединение, ако пък не смяташ така, ти се опитваш да разделяш света на две, а един такъв опит винаги е голяма грешка, вземи си добра бележка от това.

[10] Княз на схоластиците (лат.). Става дума за Тома Аквински. ↑

[11] Свойствено е на Аристотел да търси битки (лат.). ↑

[12] Стига, стига! (итал.) ↑

[13] Божи човек (лат.). ↑

[14] Благопристойност (фр.). ↑

[15] Оперват се като орли (лат.). ↑

[16] Божествено право (лат.). ↑

[17] Да се погуби и даже да се остави да го погубят (фр.). ↑

За Божията държава и недоброто спасение

Ханс Касторп определяше в своята лоджия едно растение, което сега, когато бе настъпило астрономическото лято и дните бяха почнали да се скъсяват, се бе появило в изобилие на много места: кандилка или aquilegia, един вид ранункулацея, който растеше като храст с дълги стебла, със сини и виолетови, понякога и червено-кафяви цветове и широкоплощни листа като зеле. Растението се срещаше тук-таме, но най-много вирееше в тихата падина, където преди почти една година го бе видял за първи път — там, в уединената, оросявана от буйни потоци гориста клисура, дето бе завършила тогава неговата своеволна, необмислена и злополучна разходка; това място той и сега посещаваше от време на време.

Дотам съвсем не бе толкова далече, ако човек не тръгнеше така въодушевено, както той на времето. Достатъчно бе да се изкачи до мястото за финиша на състезанията с шейни малко нагоре по склона, за да излезе на гористия път, чиито дървени мостове пресичаха спускащата се от Шатцалп писта за бобслей; по този път се стигаше за двадесет минути до живописното място — без заобикалки, оперни арии и задъхани спирки; когато поради режимни задължения, поради преглед, рентгенова снимка, кръвна проба, инжекция или премерване на теглото Йоахим не можеше да се отдели от санаториума, Ханс Касторп отиваше там при ясно време след втората закуска, понякога даже и след първата; той използваше също и часовете между чая и вечерята, за да посети любимото си място, да поседи на пейката, дето го бе изненадало на времето силното кръвотечение от носа, да послуша с наклонена глава ромоленето на потока и да наблюдава наоколо си завършения пейзаж, както и купищата от синя кандилка, която сега пак цъфтеше в тоя кът.

Само за това ли идваше? Не, той сядаше там, за да остане сам, за да се отдаде на спомените си, да прехвърли впечатленията и приключенията на толкова месеци и всичко да премисли. Те бяха много и различни — пък и не бе лесно да се подредят, тъй като често му се струваха преплетени и преливащи едно в друго, така че едва можеше да се отдели осезателно от онова, което бе само плод на размисъл, сън или представа. Но те всички бяха от авантюристично естество — до такава степен, че сърцето му, лабилно, както бе още от първия ден тук горе и както си бе останало оттогава, примираше и се блъскаше, когато помислеше за тях. Или може би сърцето му толкова странно се стряскаше само от трезвия размисъл, че тук, дето на времето бе изпаднал в състояние на притъпена жизненост и му се бе явил въплътен Пшибислав Хипе, всичко цъфтеше не все още, а отново, и че „трите седмици“ наскоро щяха да се превърнат в една кръгла година.

Между впрочем тук, на скамейката до потока, кръв от носа му вече не рукваше, това бе преминало. Неговата аклиматизация, която Йоахим още от началото му бе определил като трудна и която действително се бе оказала такава, бе напреднала, трябваше след единадесет месеца да я считат за завършена и едва ли можеше да се очаква по-нататъшно развитие. Химизмът на стомаха му се бе урегулирал и приспособил, „Мария Манчини“ му се услаждаше, нервите на изсъхналите му лигавици отдавна вече отново долавяха букета на това изделие, което не бе скъпо и което той с някакво чувство на благоговение продължаваше да изписва от Бремен, когато запасите му привършваха — макар че по витрините на интернационалния курорт се препоръчваха твърде привлекателни артикули. Не представляваше ли „Мария“ някакъв вид връзка между него, отнесения, и равнината, старата му родина? Не поддържаше и не запазваше ли тя една подобна връзка по-добре от, да речем, пощенските картички, които той от време на време изпращаше до чичовците си долу през все по-големи интервали, колкото повече той свикваше с тукашните понятия за едно разпореждане с времето с по-широка ръка? За да им окаже внимание, той пишеше най-често на илюстровани картички с хубави изгледи на долината в сняг или в лятна премяна, а на тях имаше място само колкото бе необходимо, за да извести на роднините най-новата лекарска преценка, резултата от някой месечен или генерален преглед, тоест например да им съобщи, че акустично и оптично може да се отбележи несъмнено подобрение, но че все още не е дезинтоксикиран и че малката температура, която все още вдига, идва от малките, все още съществуващи огнища, но че те — огнищата — положително ще изчезнат безследно, ако прояви търпение, за да не става после нужда пак да се връща тук. Той можеше да бъде сигурен, че от него нито искаха, нито очакваха по-големи писмовни постижения от тези; сферата, към която се обръщаше, не бе хуманистично-разговорлива; отговорите, които получаваше, също така бяха бедни откъм словоизлияния. Те най-често придружаваха паричните суми за издръжка, които идваха от дома — лихвите от бащиното му наследство, които толкова изгодно разменяше в тукашни пари, така че никога не беше ги изразходвал, когато пристигнеше нова пратка, — и се ограничаваха в няколко машинописни реда с подписа на Джеймс Тинапел, поздрави и пожелания за добро здраве от прачичото, а понякога и от мореплавателя Петер.

Инжекциите, тъй съобщаваше Ханс Касторп на близките си, придворният съветник напоследък прекъснал. Не понасяли на този млад пациент, причинявали му главоболие и умора, намалявали му апетита и теглото, отначало повишили температурата му, а после не я накарали да спадне. Тя продължаваше субективно да гори върху розовото му лице като едно предупреждение, че за тази издънка на низината и на нейната влажна, дружелюбна метеорология аклиматизацията се състои главно в привикването с мисълта, че човек не привиква — между впрочем и сам Радамант не бе привикнал, защото бузите му постоянно се синееха. „Някои никога не привикват“ — бе казал още в началото Йоахим и случаят на Ханс Касторп, изглежда, беше такъв. Защото и треперенето на главата, което бе почнало да го безпокои наскоро след пристигането му тук горе, не бе преминало, а неизбежно се появяваше при ходене, при разговор, че дори и тук горе на осеяното със сини цветове място за размисли върху комплекса на неговите приключения, така че изпълненото с достойнство подпиране на брадата му бе станало една почти постоянна привичка; когато, по примера на Ханс Лоренц Касторп, си подпираше брадата, той не пропускаше да си спомни потайно за правата колосана яка на стареца, тази временна форма на парадното накъдрено жабо, за бледозлатната кръгла кръщелна купа, за благочестивите срички „пра-пра-пра“ и други подобни връзки, които напоследък го караха да премисля комплекса на своя живот.

Пшибислав Хипе вече не му се явяваше въплътен, както преди единадесет месеца. Неговата аклиматизация бе завършена, той нямаше вече видения, не лягаше със замряло тяло на скамейката, докато неговото „аз“ пребиваваше в някакво отдалечено настояще — нямаше вече такива случаи. Когато този спомен се явяваше пред очите му, яснотата и животът се държаха в нормални, здрави граници, а във връзка с това Ханс Касторп измъкваше от вътрешния джоб стъкления подарък, който пазеше в подплатен плик, пъхнат в портфейла: една плочка, която изглеждаше огледално черна, непрозрачна, когато я държеше човек успоредно със земята, а дигнеше ли я към светлината, тя посветляваше и показваше хуманистични неща — прозрачния образ на човешко тяло, ребра, контурите на сърце, дъгата на диафрагмата и меховете на белите дробове, към тях и костите на ключицата и ръката — всичко това заобиколено от бледа, мъглява обвивка, от плътта, която Ханс Касторп през карнавалната седмица противоразумно бе опитал. Чудно ли е тогава, че сърцето му замираше и стремглаво избързваше, когато разглеждаше подаръка и после си припомняше и премисляше „всичко“ — опрян на грубо изработеното облегало на пейката, кръстосал ръце, склонил глава към рамото, докато ручеят си ромолеше, а кандилката се синееше насреща му?

Висшата форма на органичния живот, човешката фигура, се възправяше пред него както в онази мразовита звездна нощ по време на научните му занимания и нейното вътрешно съзерцание бе свързано за младия Ханс Касторп с куп въпроси и различия, с които добрият Йоахим сигурно не бе длъжен да се занимава, не към които сам като цивилен човек бе почнал да се чувства задължен, макар че в равнината и той никога не би ги забелязал; но тук бе другояче, тук, където от съзерцателното уединение на една височина от пет хиляди фута погледът се спускаше към света и творението и където човек се позамисляше — може би и поради предизвиканото от разтворими отрови активиране на тялото, което караше лицето да пламти в суха жар. Той мислеше за Сетембрини във връзка с оная представа за шарманкаджията-педагог, чийто баща бе дошъл на белия свят в Елада и който тълкуваше любовта като висша форма на политиката, бунта и красноречието, след като бе положил пред олтара на човечеството копието на гражданина; мислеше и за другаря Кроковски, и за това, което от известно време той вършеше с него в затъмнената стая, сещаше се за двойния облик на анализа и доколко той е полезен за прогреса, от една страна, доколко, от друга, е сроден с гроба и подозрителната му анатомия. Той си представяше образите на двамата дядовци един до друг и един срещу друг — бунтовника и верноподаника, — които се носеха в черно по различни причини, и преценяваше достойнствата им; освен това сам със себе си разискваше по такива сложни комплекси като форма и свобода, дух и тяло, чест и позор, време и вечност — а при мисълта, че кандилката отново цъфти и годината се превърта, го връхлиташе един краткотраен, но бурен шемет.

Той си имаше една странна дума за това свое отговорно мисловно занимание в живописния кът на уединението си: наричаше го „управляване“ — употребяваше тази шеговита момчешка дума, този детски израз като за някакво забавление, което обичаше, макар че то бе свързано със страхове, шемет и многократно сърцебиене и караше лицето му да запламтява извън всяка мярка. Той не намираше за непристойно, че усилието, свързано с това занимание, го принуждава да подпира брадичката си; защото това държане сигурно съответстваше на достойнството, което „управляването“ му вдъхваше пред витаещия насреща му образ.

„Homo dei“ бе нарекъл грозният Нафта този образ, когато го бранеше от английската социология. Чудно ли е тогава, че заради своята „цивилна“ отговорност и в интереса на своето „управление“ Ханс Касторп сметна за целесъобразно едно посещение у малкия? На Сетембрини това не щеше да се понрави — Ханс Касторп бе достатъчно хитър и тънкокож, за да го разбере. Още първата им среща бе неприятна за хуманиста, очевидно се постара да я осуети в желанието си да защити педагогично младите хора от едно познанство с Нафта, и то особено него самия — тъй си бе казало дяволитото грижовно дете на живота; макар че лично той се срещаше и се впускаше в прения с него. Такива са възпитателите. На себе си разрешават интересни работи, смятайки се „узрели“ за тях; на младежта обаче забраняват същите и искат от нея да не се чувства „узряла“ за интересното. Цяло щастие е, че шарманкаджията изобщо не смяташе сериозно да забранява нещо на младия Ханс Касторп и че не бе се дори и опитвал в тая насока. Грижовният питомец трябваше само да прикрие своята тънка кожа и да се прави на наивен, за да не му попречи нищо да се отзове дружелюбно на поканата на дребния Нафта, което и направи заедно с Йоахим, който, ще не ще, го придружи — няколко дена след първата среща, един неделен следобед, след главното режимно лежане.

Пътят от „Бергхоф“ до къщурката и обрамчената с кучешко грозде портичка им отне само няколко минути. Те влязоха, оставиха от дясната си страна входа за бакалницата и се изкачиха по тясното кафяво стълбище, което ги изведе до една врата на първия етаж; до звънеца имаше табелка само с името на Лукачек, дамския шивач. Отвори им невръстно момче в нещо като ливрея — в сако на райета и гамаши, — един малък прислужник, ниско остриган и червенобузест. Те го попитаха за господин професор Нафта и тъй като нямаха визитни картички, отчетливо му казаха имената си, които той — изпускайки званието — каза, че ще съобщи на господин Нафта. Вратата срещу входа бе отворена и позволяваше да се види шивачницата, където въпреки празника Лукачек бе седнал с подвити нозе върху масата и шиеше. Той бе блед и плешив; под свръхголемия му клюмнал нос висяха с вкиснат израз мустаците покрай устата му.

— Добър ден! — пожела Ханс Касторп.

— Здрасти — отвърна шивачът на диалект, въпреки че швейцарският изговор не подхождаше нито на името, нито на външността му и прозвуча малко фалшиво и странно.

— Трудите ли се? — настави Ханс Касторп и кимна. — Нали е неделя…

— Бърза работа — отвърна Лукачек накратко и продължи да шие.

— Трябва да е нещо фино — предположи Ханс Касторп, — което скоро ще дотрябва за някой прием или нещо подобно?

Шивачът остави за момент въпроса без отговор, откъсна със зъби конец и го вдяна. После кимна.

— Хубаво ли ще бъде? — продължи да пита Ханс Касторп. — Ще му турите ли ръкави?

— Ръкави ли, да, то е за една стара жена — отвърна Лукачек със силен чешки акцент. Връщането на малкия прислужник прекъсна водения през вратата разговор. Господин Нафта ги моли да заповядат, съобщи той и отвори пред младите една врата две-три крачки по-нататък, вдясно, при което се наложи да повдигне и една двойна завеса. Нафта, застанал в обувки с връзки върху мъхавозелен килим, посрещна влезлите.

Двамата братовчеди бяха изненадани от лукса на работния кабинет с двата прозореца, в който бяха пристъпили, те дори бяха заслепени от изненада, защото бедността на къщурката, на стълбището, на мизерния коридор съвсем не ги бе подготвила и затова придаваше чрез контрастно въздействие нещо приказно на елегантната наредба у Нафта, нещо, което тя едва ли притежаваше, а и в очите на Ханс Касторп и Йоахим Цимсен не би могла да притежава. Все пак тя беше фина, дори блестяща, и то така, че въпреки бюрото и шкафовете с книги всъщност бе загубила кабинетния си характер. У нея имаше премного коприна, виненочервена, пурпурночервена коприна: завесите, които прикриваха лошите врати, бяха копринени, такива бяха и горните завеси на прозорците, такава бе и тапицировката на групата мебели, които бяха разположени срещу втората врата, до по-тясната стена, покрита почти изцяло от един гоблен. Барокови кресла с малко тапицировка и върху облегалките за ръцете бяха групирани около една кръгла маса с метални украшения, зад която стоеше канапе в същия стил с възглавници от копринен плюш. Шкафовете с книги заемаха свободните части от стените до двете врати. Те, както и бюрото, което по-скоро представляваше писалищна маса-шкаф с извита ролетка и бе сместено между прозорците, бяха изработени от махагон и имаха стъклени врати, зад които бе опъната зелена коприна. Но в ъгъла, вляво от групата с канапето, можеше да се види едно произведение на изкуството, голяма оцветена дървена скулптура върху тапицирана в червено подставка — една скръбна Богородица над тялото Христово, нещо дълбоко ужасяващо, нещо примитивно и действено до гротеска: пребрадената божия майка със сключени вежди и жално изкривена отворена уста, а на скута й Страдалецът — фигура с наивно сбъркани пропорции и рязко изработена анатомия, която свидетелстваше за невежество; клюмналата глава увенчана с тръни, лицето и членовете опетнени и оросени с кръв, около раната в ребрата и дупките от гвоздеите на ръцете и краката тежки, съсирени капки кръв. Този експонат естествено придаваше един особен акцент на копринената стая. Между впрочем и тапетите, които можеха да се видят над шкафовете и по стената с прозорците, очевидно бяха дело на наемателя: надлъжните черти по тях бяха от същия зелен цвят, както мекият килим, който бе разстлан върху червената тапицировка на пода. Само за ниския таван не бе било възможно да се стори нещо особено. Той бе гол и пропукан. Но там висеше един малък венециански полилей. Прозорците бяха закрити от кремави завеси, които стигаха до пода.

— Ето ни, че пристигнахме за една беседа! — каза Ханс Касторп, докато очите му се спираха повече върху благочестивата страхотия в ъгъла, отколкото върху обитателя на изненадващата стая, който поблагодари, задето братовчедите си бяха удържали думата. С приканващи движения на малката си десница той поиска да ги упъти към копринените кресла, но Ханс Касторп тръгна като омагьосан направо към дървената група и застана пред кея с подпрени върху хълбоците ръце и наклонена встрани глава. — Какво имате тука! — каза той тихо. — Ами че това е ужасно хубаво. Къде се е чуло и видяло такова страдание? Нещо старо, разбира се?

— Четиринадесети век — отговори Нафта. — Вероятно от рейнски произход. Направи ли ви впечатление?

— Огромно — каза Ханс Касторп. — Това в никой случай не може да не направи впечатление на зрителя. Не бих помислил, че нещо може едновременно да бъде толкова грозно, прощавайте, и толкова красиво.

— Произведенията на един свят на душата и на чувството — продължи Нафта — са винаги грозни от красота и красиви от грозота, това е по правило. Касае се до духовна красота, не до плътска, която е абсолютно глупава. Между другото тя е и абстрактна — добави той. — Красотата на тялото е абстрактна. Действителна е само вътрешната, красотата на религиозния израз.

— Заслужавате благодарност за това правилно разграничаване и определяне — каза Ханс Касторп. — Четиринадесето? — увери сам себе си той. — Хиляда триста и толкова? Да, това е Средновековието, както го описват в книгите, донякъде откривам в тая скулптура представата, която придобих през последно време за Средновековието. Аз всъщност нищо не разбирах от тия работи, нали съм човек на техническия прогрес, доколкото изобщо може да става дума за мене. Но тук горе по различни пътища представата за Средновековието ми стана по-близка. По него време още не е съществувала икономическата социология, това е ясно. А как ли се е казвал скулпторът?

Нафта вдигна рамене.

— Какво значение има това? — каза той. — Не би трябвало да задаваме този въпрос, тъй както и тогава, когато е била създадена творбата, не са го задавали. Тя няма за автор някой си бог знае колко индивидуален господин, тя е анонимна и всеобща. Тя между впрочем е много напреднало Средновековие, готика, signum mortificationis[18]. Тук не ще намерите вече нищо от щаденето и разкрасяването, които през романската епоха са се смятали за задължителни при изобразяването на Разпнатия, никаква царска корона, никакъв величествен триумф над света и мъченическата смърт. Всичко е една радикална манифестация на страданието и слабостта на плътта. Едва готическият вкус е действително песимистично-аскетичен. Вие сигур не познавате съчинението на Инокентий Трети „De miseria humanae conditionis“[19] — едно крайно остроумно литературно произведение. То е от края на дванадесетия век, но едва това изкуство дава илюстрациите към него.

— Господин Нафта — каза Ханс Касторп след една въздишка, — интересува ме всяка дума от това, което изтъквате. Казахте „signum mortificationis“. Ще го запомня. По-рано казахте нещо за „анонимно и всеобщо“, върху което, изглежда, също си заслужава да се позамисли човек. За съжаление правилно допускате, че не познавам съчинението на папата — предполагам, че Инокентий Трети е бил папа. Правилно ли съм разбрал, че това съчинение е и аскетично, и остроумно? Трябва да призная: никога не съм си представял, че тия неща могат да вървят ръка за ръка, но като се вгледам, става ми ясно; разбира се, един трактат върху човешката мизерия предлага възможност и за остроумие — за сметка на плътта. Може ли да се намери това съчинение? Като се понапрегна с моя латински, може би ще ми се удаде да го прочета.

— Притежавам книгата — каза Нафта, като посочи с глава към един от шкафовете. — Тя е на ваше разположение. Но няма ли да поседнем? От канапето също ще виждате скулптурата. Ето че ни носят и закуската…

Мъничкият прислужник внесе чая и с него едно хубаво, обковано със сребро панерче, в което имаше нарязан кейк. А зад него, през отворената врата, кой влезе с крилати стъпки, фина усмивка, едно „по дяволите!“ и едно „accidenti“[20]? Това бе господин Сетембрини, който живееше на горния етаж и бе пристигнал, за да прави компания на господата. През своето прозорче, каза той, видял братовчедите да идват и на бърза ръка дописал една страница за енциклопедията, която тъкмо бил започнал, за да може да се самопокани и той. Нямаше нищо неестествено в идването му. Неговото старо познанство с двамата обитатели на „Бергхоф“ му даваше това право, а и общуването и размяната на мнения с Нафта очевидно бяха твърде оживени въпреки дълбоките противоречия помежду им, така че домакинът направо и без изненада го поздрави като близък. Това не попречи на Ханс Касторп да получи много ясно едно двойнствено впечатление от идването му. Първо, тъй почувства той, господин Сетембрини бе пристигнал, за да не остави него и Йоахим, или всъщност и вкратце него, насаме с грозния дребничък Нафта, а чрез своето присъствие да постави една педагогическа противотежест; и, второ, ясно пролича, че той няма нищо против да се възползва от случая и да смени за малко престоя на своя таван с престоя във фината копринена стая на Нафта и да изпие един изискано сервиран чай: преди да посегне, той си потърка жълтеникавите ръце, обрасли с черни косми по малкия пръст и протежението, и похапна с несъмнено, изразено с похвала удоволствие от кейка, чиито тънки, бухнали филийки бяха прошарени с шоколадени жилки.

Разговорът продължи да се върти все около скулптурната група, тъй като Ханс Касторп не откъсваше нито погледа, нито думите си от този предмет, при което се обърна към Сетембрини и се опита да постави и него в критичен контакт с творбата — а пък отвращението на хуманиста към това украшение на стаята можеше достатъчно ясно да се разбере от израза на лицето му, с който той се извърна към него: защото бе седнал с гръб към оня ъгъл. Достатъчно учтив, за да не каже всичко, което мислеше, той се ограничи с едно оспорване на съразмерността на правилните телесни форми на групата — нарушения на жизнената правда, които ни най-малко не го трогвали, защото не се дължали на праисторическо безсилие, а на зла воля, на един в основата си враждебен принцип — с което Нафта ехидно се съгласи. Точно така, и дума не можело да става за техническа несръчност. Касаело се до съзнателна еманципация на духа от природата, презрението към която се изразявало религиозно в едно отричане на каквото и да е смирение пред нея. Ала когато Сетембрини обяви за човешка заблуда пренебрегването на природата и нейното изучаване, когато с високопарни слова се опълчи срещу абсурдната безформеност, на която слугували Средновековието и подражаващите му епохи, когато запревъзнася гръко-римското наследство, класицизма, формата, красотата, разума и изпълненото с благочестие към природата веселие като единствени предопределени да облагодетелстват делото на човечеството, Ханс Касторп се намеси и запита как да се съгласува с всичко това един Плотин, за когото можело да се докаже, че се е срамувал от тялото си, и с Волтер, който се възбунтувал срещу скандалното земетресение в Лисабон. Абсурд? Това било също абсурдно, но ако човек премислел добре, щял, според него, сигурно да определи абсурдното като духовно почтено, а абсурдната вражда на готическото изкуство към природата била в края на краищата също така почтена, както и поведението на Плотин и Волтер, защото в нея се изявявала същата еманципация от съдбата и факта, същата несломима гордост, която да не се прекланя пред тая глупава стихия, тоест пред природата…

Нафта избухна в смях, който прозвуча като пукната чиния и завърши с кашлица. Сетембрини каза рицарски:

— Ощетявате домакина ни, като сте толкова остроумен и по този начин се оказвате неблагодарен за този превъзходен сладкиш. Разбирате ли изобщо нещо от благодарност? При което предпоставям, че благодарността се състои в това да се употребяват правилно получените подаръци…

Тъй като Ханс Касторп се засрами, той любезно добави:

— Вие сте известен шегобиец, инженере. Вашият маниер да се закачате приятелски с доброто в никой случай не ме кара да се съмнявам в любовта ви към него. Вие, разбира се, знаете, че може да се нарече почтено само онова опълчване на духа срещу природата, което взима присърце достойнството и красотата на човека, а не онова, което даже когато не цели неговото деградиране и унижение, във всеки случай докарва и едното, и другото. Вие знаете също какви нечовешки ужаси, каква кръвожадна нетърпимост докара епохата, на която дължи съществуването си това произведение на изкуството. Достатъчно е само да ви припомня отвратителния тип на един съдия на еретиците, например кървавата фигура на един Конрад Марбургски и неговата долна попска ярост срещу всичко, което се е противопоставяло на господството на свръхестественото. Вие в никой случай не ще можете да признаете меча и кладата като атрибути на любовта към човека…

— В служба на тая любов — пресече го Нафта — е работила машинарията, с която Конвентът е прочиствал света от лоши граждани. Всички черковни наказания — и кладата, и отлъчването — са били налагани, за да се спаси душата от вечното осъждане, нещо, което не може да се каже за якобинците. Позволявам си да забележа, че всяко правосъдие с изтезания и смъртни присъди, което не произтича от вяра в някакъв задгробен живот, е една животинска безсмислица. А що се отнася до унижението на човека, историята на това унижение точно съвпада с буржоазния дух. Възраждането, Просвещението, естествените и икономическите науки на деветнадесетия век не са пропуснали да проповядват нищо, ама действително нищичко, което що-годе е могло да подсили това унижение, като се почне от новата астрономия, която превърна в една малка незначителна планета центъра на вселената, светлейшата арена, където бог и дявол се бореха за притежанието на силно желаното и от двамата създание; по този начин засега се тури край на възвишеното космическо положение на човека, върху което между впрочем почиваше цялата астрология.

— Засега? — Тъй както бе запитал дебнешком, Сетембрини сам доби вид на някой съдия над еретици и инквизитор, който чака подследствения да се заплете в нещо несъмнено наказуемо.

— Точно така. За няколкостотин години — потвърди хладно Нафта. — И в това отношение, ако всичко не ни мами, предстои едно почетно спасение на схоластиката, то вече е в пълен ход. Коперник ще бъде бит от Птоломей. Хелиоцентрическата теза среща най-сетне един духовен отпор, чиито начинания вероятно ще стигнат до целта. Науката ще се види философски принудена да издигне земята до онова достойнство, което черковната догма искаше да й запази.

— Как? Как? Духовен отпор? Ще се види философски принудена? От какъв вид е този волунтаризъм, който се лее из устата ви? Ами безусловните изследвания? Чистото познание? Истината, господине, която е толкова тясно преплетена със свободата, и свързаните в кръвно родство с нея свидетели, които искате да изкарате оскърбители на земята, напротив, навеки ще красят тази планета!

Господин Сетембрини имаше един неотразим начин да пита. Той седеше високо изправен и сипеше град от достопочтени слова върху малкия Нафта; накрай той мощно повиши гласа си — в тона му прозвуча колко е сигурен, че отговорът на противника му може да бъде само едно посрамено мълчание. Докато говореше, той държеше между пръстите си едно парче кейк, но сега го постави отново в чинията, тъй като след тия въпроси нямаше как да си отхапе.

Нафта отвърна с неприятно спокойствие:

— Добри приятелю, чисто познание няма. Правилността на църковната наука, която може да се резюмира в Августиновото изречение „вярвам, за да позная“, е абсолютно неоспорима. Вярата е органът на познанието, а интелектът е вторичен. Вашата безусловна наука е някакъв мит. По правило има налице една вяра, един светоглед, една идея, вкратце — една воля, и задачата на разума е да установи същата, да я докаже. Винаги и във всички случаи работата се свежда до quod erat demonstrandum[21]. Понятието „доказателство“ вече съдържа, взето психологически, силен волунтаристичен елемент. Великите схоластици на дванадесетия и тринадесетия век бяха единни в убеждението, че във философията не може да бъде вярно нищо, което е неправилно според богословието. Ако искате, нека оставим богословието настрана, но човечество, което не признава, че в естествените науки не може да бъде вярно нищо, което пред философията е неправилно, не е човечество. Аргументацията на католическата църква против Галилей се свеждаше до това, че неговите постановки са философски абсурдни. По-съкрушителна аргументация няма.

— Де, де, аргументите на нашия беден, велик Галилей се оказаха по-състоятелни! Не, дайте да говорим сериозно, професоре! Отговорете ми пред тези двама внимателни люде на въпроса: вярвате ли в една истина, в обективната, научна истина, стремежът към която е върховният закон на всяка нравственост, истина, чиито победи над авторитета бележат славната история на човешкия дух?!

Ханс Касторп и Йоахим извърнаха глава от Сетембрини към Нафта, първият по-бързо от втория. Нафта отговори:

— Такава победа не е възможна, тъй като авторитетът е човекът, неговият интерес, неговото достойнство, неговото спасение; между авторитета и истината не може да има противоречия. Те се покриват.

— Според това истината ще бъде…

— Истина е, което помага на човека. В него е резюмирана природата, всред цялата природа само той е сътворен и цялата природа съществува само за него. Той е мярката на всяко нещо и неговото спасение е критерият за истината. Едно теоретично познание, на което липсва практическото отношение към идеята за спасение на човека, е толкова неинтересно, че се налага да му се отрече всяка истинна стойност, да не се възприема. Християнските векове бяха напълно единодушни върху това, че естествените науки нямат значимост за човека. Лактанций, когото Константин Велики избрал за учител на сина си, направо попитал какво блаженство ще изпита, ако знае къде извира Нил и какво бръщолевят физиците за небето. А да видя как бихте му отговорили! Ако са предпочитали Платоновата философия пред всяка друга, то е било, защото тя не се занимава с познанието на природата, а с познанието на бога. Мога да ви уверя: човечеството е на път да се върне към тази гледна точка и да се съгласи, че задачата на истинската наука не е да търчи по неспасителни познания, а принципно да изключва вредното или дори това, което само е незначително в идейно отношение, и с една дума, да манифестира инстинкта, мярката, избора. Детинско е да се мисли, че църквата е бранила мрака срещу светлината. Тя трикратно добре е постъпила, когато е обявявала за наказуем всеки „безусловен“ стремеж към познанието на нещата, тоест оня стремеж, който няма пред вид духовното, който се е отърсил от целта да се постигне спасение; това, което е завлякло човека в мрака и ще го завлече още по-дълбоко, са по-скоро „безусловните“, афилософските естествени науки.

— Проповядвате един прагматизъм — отвърна Сетембрини, — който трябва само да приложите в политиката, за да стане явна цялата му зловредност. Добро, вярно и справедливо е това, което е полезно на държавата. Нейното благополучие, нейното достойнство, нейното могъщество са критерият за нравственото. Хубаво! Така се отваря широко вратата за всяко престъпление, след което идете да търсите човешката правда, индивидуалната справедливост, демокрацията…

— Предлагам малко логика — отби удара Нафта. — Или Птоломей и схоластиката имат право и светът има край във времето и пространството. Тогава божеството е трансцендентно, антагонизмът между бога и света остава налице и човекът също е дуалистично същество: проблемът на душата му се състои в противоречието между сетивното и свръхсетивното и всичко, що се отнася до обществото, е далеч по-второстепенно. Само този индивидуализъм мога да призная за последователен. Или пък вашите ренесансови астрономи са открили истината и космосът е безкраен. Тогава няма свръхсетивен свят, няма дуализъм; отвъдният свят е погълнат от земния, антагонизмът между бога и природата отпада и тъй като в този случай човешката личност не е вече полесражение на две враждебни начала, а е хармонична, единна, вътрешночовешкият конфликт остава да съществува само като конфликт на личните и обществени интереси и смисълът на държавата става, нещо чисто езическо, закон на нравствеността. Едното или другото.

— Протестирам! — извика Сетембрини, като с протегната ръка подложи чашата си на домакина. — Протестирам срещу инсинуацията, че модерната държава е равнозначна с някакво дяволско робство на индивида! Протестирам на трето място, и то срещу объркващата алтернатива между прусащина и готическа реакция, пред която искате да ни поставите! Демокрацията няма друг смисъл освен индивидуалистичната коректура на всеки държавен абсолютизъм. Истината и справедливостта са най-блестящата украса на личната нравственост; в случай на конфликт с държавните интереси те биха могли дори да придобият вид на противодържавни сили, докато всъщност имат пред вид по-висшето, нека кажем: свръхземното благополучие на държавата. Възраждането като извор на боготворенето на държавата! Каква лъжлива логика! Постиженията — казвам с етимологичен акцент: постиженията на Възраждането и Просвещението, господине, се наричат личност, човешко право, свобода!

Слушателите поеха дъх, защото бяха спрели да дишат при дългата реплика на Сетембрини. Ханс Касторп не можа да се стърпи и удари с ръката си по масата, макар и сдържано. „Блестящо!“ — процеди той през зъби, а и Йоахим прояви силно задоволство, въпреки че бе споменато нещо против прусащината. Но после и двамата се извърнаха към бития събеседник — Ханс Касторп тъй ревностно, че подпря лакът върху масата, а брадата върху ръката си, горе-долу както при рисуването на прасето, и напрегнато, съвсем отблизо, се вгледа в лицето на господин Нафта.

Той седеше мълчалив и наострен; мършавите ръце почиваха на скута му. И каза:

— Постарах се да внеса логика в нашия разговор, а вие ми отговаряте с високопарности. Известно ми бе горе-долу, че Възраждането е донесло това, което наричат либерализъм, индивидуализъм, хуманистична буржоазия, но вашите „етимологични акценти“ не ме трогват, защото „боренето“, героичното време на вашите идеали е отдавна отминало, тези идеали са мъртви, те в най-добрия случай днес изживяват последните си часове и нозете на тия, които ще ги изнесат, са вече пред вратата. Вие се наричате, ако се не лъжа, революционер. Но ако вярвате, че резултатът на бъдещите революции ще бъде свобода, много се лъжете. За петстотин години принципът на свободата е преизпълнен и надживян. Една педагогика, която и днес още се смята за дъщеря на Възраждането и съзира своите образователни средства в критиката, освобождението и отглеждането на човешкото „аз“, в разрушаването на абсолютно определени форми на живота, такава една педагогия може да регистрира някои моментни реторични успехи, но за просветения нейната изостаналост ще бъде извън всяко съмнение. Всички истински възпитателни организации от край време са знаели какво само може действително да бъде от значение винаги, при всяка педагогия: абсолютната заповед, желязната спойка, дисциплината, жертвоготовността, отказът от собственото „аз“, насилието над личността. Накрай, едно безсърдечно неразбиране на младежта е да се вярва, че тя намира някакво удоволствие в свободата. Нейното най-голямо удоволствие е послушанието.

Йоахим се изправи на мястото си. Ханс Касторп се изчерви. Господин Сетембрини възбудено взе да навива хубавите си мустаци.

— Не! — продължи Нафта. — Не освобождението и процъфтяването на въпросното „аз“ са тайната и повелята на времето. Това, което му трябва, което то иска и което то ще си създаде, това е… терорът.

Последната дума той бе изговорил по-тихо от всичко предшестващо, без да помръдне; само очилата му проблеснаха за миг. Тримата, които го слушаха, се бяха свили, също и Сетембрини, който обаче скоро се усмихна и се съвзе.

— А може ли да се осведомим — попита той — кого или какво — виждате, че цял съм се превърнал на въпрос, просто не зная как да ви запитам, — кого или какво си представяте като носител на този — с неохота повтарям думата, — на този терор?

Нафта седеше притихнал, наострен и наелектризиран. Той каза:

— Заповядайте. Смятам, че няма да сгреша, ако предпоставя нашето съгласие, допускайки едно праисторическо състояние на човечеството, състояние без държава и насилие, състояние на непосредствено родство с бога, когато не е имало нито господство, нито слугуване, нито закон, нито наказание, никаква неправда, никаква плътска връзка, никакви класови различия, никаква работа, никаква собственост, а равенство, братство, нравствено съвършенство.

— Много добре. Съгласен съм — заяви Сетембрини. — Съгласен съм с изключение на точката за плътската връзка, която очевидно е съществувала във всички времена, тъй като човек е едно високоорганизирано гръбначно и не може както други същества по друг начин…

— Както обичате. Аз установих нашето принципно съгласие, що се отнася до първоначалното райско състояние на директна връзка с бога и липса на правосъдие, състояние, което загубихме поради грехопадението. Смятам, че може да продължим ръка за ръка и по-нататък този път донякъде, приемайки държавата като последица на един обществен договор, който държи сметка за греха и е сключен за защита срещу неправдата; в тоя договор съзираме произхода на господарската власт.

— Benissimo![22] — извика Сетембрини. — Обществен договор… това е Просвещението, това е Русо. Не бих помислил…

— Моля ви се. Тук нашите пътища се разделят. От факта, че всяко господство и всяка власт първоначално са били у народа и че той е прехвърлил на държавата, на княза своето законодателно право и цялата своя власт, вашата школа преди всичко вади заключение за революционното право на народа по отношение на царската власт. В замяна на това ние…

„«Ние». — помисли Ханс Касторп напрегнат. — Кои са тези «ние». Трябва непременно после да попитам Сетембрини за кои «ние» говори той.“

— Ние от наша страна — продължи Нафта, — може би не по-малко революционни от вас, от край време преди всичко сме вадили заключението за първенството на църквата пред светската държава. Защото, ако небожественият произход на държавата не е написан на челото й, достатъчно би било да споменем само този исторически факт, че тя води началото си от волята на народа, а не като църквата от волята божия, за да я определим ако не направо като учреждение на злото, то във всеки случай поне като следствие на крайна нужда и на греховното несъвършенство.

— Държавата, господине…

— Знам какво мислите за националната държава. „Над всичко любовта към отечеството и неутолимата жажда за слава.“ Това е от Вергилий. Вие го коригирате посредством малко либерален идеализъм и това е демокрацията, но вашето принципно отношение към държавата си остава напълно незасегнато. Че нейната душа са парите, това очевидно не ви тревожи. Нима искате да ме опровергавате? Древният свят бе капиталистически, защото се прекланяше пред държавата. Християнското Средновековие ясно прозря иманентния капитализъм на светската държава. „Парите ще бъдат император“ — това е едно предсказание от единадесетия век. Отричате ли, че то буквално се е изпълнило и че по този начин дяволът е превзел напълно света?

— Драги приятелю, думата имате вие. Горя от нетърпение да се запозная с великия непознат, носителя на ужаса.

— Рисковано любопитство от страна на глашатая на една обществена класа, класа—носител на тази свобода, която съсипа света. Мога в краен случай да се откажа от вашата реплика, тъй като ми е известна политическата идеология на буржоазията. Нейната цел е демократичната империя, самопревишаването на националния държавен принцип до универсалност, до световната държава. Владетелят на тази империя? Ние го знаем. Вашата утопия е отвратителна и въпреки това… ние отново се срещаме на този пункт. Защото нашата капиталистическа световна република има нещо трансцендентно, световната държава действително е трансцендентността на светската държава и ние сме единодушни в убеждението, че на съвършеното първоначално състояние на човечеството ще трябва да отговаря едно съвършено крайно състояние, което е нейде далече на хоризонта. От дните на Григорий Велики, основател на божията държава, църквата е смятала за своя задача да върне човека под ръководството на бога. Претенцията на папата за господство не е била издигната заради самата нея, а защото неговата наместническа диктатура е била средство и път към спасителната цел, преходна форма от езическата държава към царството небесно. Вие разказахте на тия учащи се тук за кървавите деяния на църквата, за нейната наказваща нетърпимост — съвсем неразумно, защото ревността към бога естествено не може да бъде пацифистичен, а и Григорий е казал следните слова: „Проклет да бъде човекът, който въздържа меча си от кръв!“ Че властта е зла, това ние знаем. Но дуализмът на добро и зло, на задгробен и земен свят, на дух и власт трябва, за да дойде царството небесно, временно да отстъпи пред един принцип, който обединява аскетизма и господството. Това е, което наричам необходимостта на терора.

— Носителя! Носителя!

— Вие питате? Нима вашето манчестърство е пропуснало да отбележи едно социално учение, което означава преодоляването на икономизма и чиито принципи и цели напълно съвпадат с принципите и целите на божията държава? Църковните отци са определили „мое“ и „твое“ като гибелни думи, а частната собственост като противозаконно присвояване и кражба. Те са отхвърляли притежанието на имоти, защото според божественото естествено право земята е обща за всички човеци и затова дава плодовете си за общо ползване от всички. Те са учели, че само алчността, една последица от грехопадението, застъпва правата за притежание и е създала отделната, лична собственост. Те са били достатъчно хуманни, достатъчно антитърговци, за да нарекат стопанската дейност изобщо опасност за спасението на душата, тоест за човечеството. Те са ненавиждали парите и паричните сделки и са наричали капиталистическото богатство гориво за адския огън. Основният икономически закон, според който цената е резултат от съотношението между предлагане и търсене, те са презирали от дън душа и сърце, а използването на конюнктурата са проклели като цинична експлоатация на бедственото положение на ближния. В техните очи е имало една още по-безбожна експлоатация: експлоатацията на времето, безчинството да се събира премия върху простото протичане на времето, става дума за лихвата, чрез която се злоупотребява с една всеобща божия институция, с времето, в полза на единия и във вреда на другия.

— Benissimo! — извика Ханс Касторп, като от ревност си послужи с одобрителната формула на господин Сетембрини. — Времето… Една всеобща божия институция… Това е извънредно важно!…

— Точно така — продължи Нафта. — Тези човешки духове са смятали за гнусна идеята, че парите могат самостоятелно да се умножават, свели са към понятието „лихвоимство“ всички сделки с лихва и спекулация и са заявили, че всеки богаташ е или крадец, или наследник на крадец. Те са отишли и по-далеч. Смятали са, както Тома Аквински, търговията изобщо, чистата търговска сделка, купуването и продаването с прибирането на печалба като позорно занятие, щом като не е имало преработка, подобрение на стопанското благо. Те не са били склонни да оценяват много високо труда, защото той е една етична категория, не религиозна, и се полага в служба на живота, не на бога. И когато са се занимавали само с живота и икономиката, те са изисквали продуктивният труд да бъде предпоставка за икономическа изгода и мерило за почтеност. Достоен за уважение според тях е земеделецът, не индустриалецът. Защото те са искали производството да се нагажда според нуждите и са ненавиждали масовата продукция на стоки. Е добре, всички тези икономически принципи и мерила възкръсват сега, след вековното затрупване, в съвременното движение на комунизма. Сходството е пълно чак до смисъла на претенцията за господство, което интернационалният труд предявява на интернационалното търговско и спекулантско съсловие — световния пролетариат, който днес противопоставя на буржоазно-капиталистическото разтление хуманизма и критериите на божията държава. Диктатурата на пролетариата, тази политико-икономическа повеля на времето, няма пред вид господството заради самото него и навеки, а едно временно анулиране на противоречието между духа и властта под знака на кръста, едно преодоляване на света посредством световното господство, един преход, една трансцендентност, една империя. Пролетариатът е взел в ръцете си делото на Григорий, наследил е неговата ревност към бога и той не повече от него ще може да възпре ръката си пред кръвопролитието. Неговата задача е ужасът — заради благото на света и за постигането на спасителната цел, на бездържавната и безкласовата синовност божия.

Тъй завърши Нафта своята безпощадна реч. Малкото събрание мълчеше. Младите хора погледнаха към господин Сетембрини. Негов ред беше да вземе някакво становище. Той рече:

— Удивително. Аз наистина признавам своя потрес, не очаквах това. Roma locuta[23]. И как… и как проговори Рим! Той направи пред очите ни едно йератическо салтомортале — ако тук има противоречие в прилагателното, той го е „временно анулирал“, ах, да! Повтарям: това е удивително. Смятате ли възраженията за мислими, професоре, възраженията от гледна точка на последователността? Вие преди малко се постарахте да ни накарате да разберем един християнски индивидуализъм, почиващ върху двоякостта на бога и света, и да ни докажете неговото превъзходство над всяка политически обусловена нравственост. Няколко минути по-късно вие докарвате социализма до диктатура и ужаси. Как да се съгласуват тия неща?

— Противоположностите — каза Нафта — могат да се съгласуват. Не се съгласува само половинчатото и посредственото. Вашият индивидуализъм, както вече си позволих да забележа, е една половинчатост, една концесия. Той коригира вашата езическа идея за държавна нравственост посредством малко християнство, малко „право на индивида“, малко тъй наречена свобода, това е всичко. В замяна на това един индивидуализъм, който изхожда от космическото, от астрологическото значение на индивидуалната душа, един не социален, но религиозен индивидуализъм, който не схваща човешкото като противоречие между „аз“ и обществото, а като противоречие между „аз“ и бога, между плътта и духа — един такъв индивидуализъм много добре се съгласува с най-обвързващата общност…

— Той е анонимен и всеобщ — каза Ханс Касторп.

Сетембрини го изгледа учуден до немай-къде.

— Млъкнете, инженере! — заповяда той със строгост, която трябваше да мине за сметка на нервността и напрежението му. — Учете се, но не произвеждайте!… Това е един отговор — каза той, като отново се извърна към Нафта. — Той малко ме утешава, но все пак е отговор. Да погледнем всички последици право в очите… С индустрията християнският комунизъм отрича техниката, машината, прогреса. С това, което наричате лихвоимство, с парите и паричните сделки, които в класическата древност далече повече са се ценели от земеделието, той отрича свободата. Защото е ясно, просто избожда очите, че по този начин, както през Средновековието, всички частни и обществени отношения се свързват със земята, също и — не ми е много лесно да го изговоря, — също и личността. Може ли само земята да изхранва човека, то само тя е, която дава свободата. Ако не притежават земя, занаятчиите и селяните, колкото и да се смятат за достопочтени, са крепостни на тоя, който притежава такава. И действително дори голяма част от градовете се състоеше от крепостни чак до късното Средновековие. През време на разговорите вие споменахте на два-три пъти и нещо за човешкото достойнство. А същевременно застъпвате един икономически морал, който лишава от свобода и достойнство човешката личност.

— По въпроса за достойнството и недостойнството — възрази Нафта — може да се говори. Засега бих останал доволен, ако тези зависимости ви дадат повод да не схващате свободата толкова като някакъв красив жест, а като проблема. Вие констатирате, че в своята красота и човещина християнският икономически морал създава крепостници. В замяна на това аз констатирам, че каузата на свободата, каузата на градовете, както по-конкретно можем да се изразим — че тази кауза, колкото и да е морална, е исторически свързана с най-човешкото израждане на икономическия морал с всичките страхотии на съвременното лихвоимство и спекулантство, със сатанинското господство на парата, на сделката.

— Принуждавате ме да изтъкна, че не се криете зад двусмислици и антиномии, а ясно и недвусмислено се обявявате за привърженик на най-черната реакция!

— Първата крачка към истинската свобода и хуманност ще направим, ако отърсим от себе си жалкия страх от понятието „реакция“.

— Е, достатъчно — заяви господин Сетембрини с леко разтреперан глас, като отмести чашата и чинията, които между впрочем бяха празни, и стана от коприненото канапе. — Достатъчно е за днес, достатъчно е за един ден, както ми се струва. Професоре, благодарим за апетитната закуска и за твърде духовития разговор. Режимът зове моите приятели от санаториума, а искам, преди да си тръгнат, да им покажа моята килия горе. Елате, господа! Addio, padre![24]

Сега той бе нарекъл Нафта дори „padre“. Ханс Касторп отбеляза това с вдигнати вежди. Никой не се възпротиви на това, че Сетембрини накара братовчедите да си тръгнат, че разполагаше с тях и че нито дума не пророни да запита дали случайно и Нафта не желае да се присъедини към тях. Младите хора си взеха сбогом, също благодарейки, и получиха покана отново да дойдат. Те тръгнаха с италианеца, а на изпроводяк Ханс Касторп получи заемообразно книгата „De miseria humanae conditionis“, един прогнил подвързан том. Киселият и небръснат Лукачек все още седеше на масата, наведен над роклята за старата жена, когато те минаха край неговата отворена врата, за да стигнат до стръмната като катаряга стълба към таванския етаж. То между впрочем и точно погледнато, не бе никакъв етаж. Озоваха се направо на тавана с дялани греди под шиндите, където владееше някаква лятна атмосфера на хамбар и мирис на топло дърво. Но на тавана имаше две стаички и в тях живееше републиканският капиталист, те служеха на белетриста, сътрудник на „Енциклопедията на страданията“, за работен кабинет и спалня. Той весело ги показа на младите си приятели, нарече апартаментчето изолирано и уютно, за да им подскаже подходящите думи, които да им послужат за похвала — и от това те единодушно се възползваха. Било чудесно — изолирано и уютно, точно както той казал. Те хвърлиха поглед в малката спалня, където пред тясното и късо легло бе постлан малък излинял килим, и отново свърнаха към работното помещение, което също така бе оскъдно обзаведено, но се отличаваше с някакъв параден и даже смразяващ ред. Тромави, старомодни столове със седалки от плетена слама, четири на брой, бяха симетрично разположени покрай вратите, а и диванът бе също прилепен до стената, така че кръглата маса със зелена покривка стоеше усамотена посред стаята; върху нея, като прозаично украшение или за освежаване, бе поставено стъкло за вода, захлупено с обърната наопаки чаша. Книги, подвързани и броширани, се опираха косо една с друга върху малка полица на стената, а до отвореното прозорче се мъдреше един висок изящно изработен пулт с наклонен плот, пред който имаше на пода малко, дебело парче кече, едва колкото да стъпи човек върху него. Ханс Касторп застана един миг за проба там — до работното място на господин Сетембрини, където за енциклопедически цели и от гледището на човешките страдания се обработваше художествената литература; той подпря лакти върху скосения плот и отсече, че тук човек действително се чувства изолирано и уютно. Тъй, каза той, трябва да е стоял на времето в Падуа бащата на Лодовико пред своя пулт със своя дълъг, фин нос… и разбра, че е застанал наистина пред пулта на починалия учен, че също и столовете, и масата, и дори стъклото за вода са били негово притежание, а и нещо повече: сламените столове били собственост още на дядото карбонар, те били украсявали стените на адвокатското му бюро в Милано. Това бе внушително. Физиономията на столовете доби нещо политически подмолно в очите на младите хора, В Йоахим стана от стола си, където, нищо неподозиращ, се бе разположил с кръстосани нозе, недоверчиво го изгледа и вече не седна върху му. Ханс Касторп обаче, застанал до пулта на Сетембрини-старши, се позамисли как ли работи тук синът, съчетавайки политиката на дядото, хуманизма на бащата и белетристиката. После и тримата излязоха. Писателят бе предложил на братовчедите да ги изпрати.

По пътя те отначало мълчаха, но мълчанието им бе посветено на Нафта, а Ханс Касторп можеше да почака: той бе сигурен, че Сетембрини ще заговори за съквартиранта си, че дори именно с тази цел бе тръгнал за тях. Той не се измами. След като пое дъх сякаш за да се затича, италианецът почна:

— Господа… искам да ви предвардя.

Тъй като той остави да настъпи пауза, Ханс Касторп, разбира се, с престорено учудване запита:

— От какво?

Той би могъл поне да запита: „От кого?“, но се изрази безлично, за да манифестира своята невинност, докато даже и Йоахим добре знаеше за какво става дума.

— От личността, чиито гости току-що бяхме — отвърна Сетембрини — и с която ви запознах мимо желанието и намерението си. Вие знаете, случаят така пожела и аз нямах друг изход, но аз нося отговорността и тя много ми тежи. Мой дълг е да предвардя вашата младост от духовната опасност, която я грози при контакта с този човек, и между другото да ви помоля да държите връзките си с него в разумни граници.

Неговата форма е логиката, но неговото битие е заблудата.

— Е, без съмнение — каза Ханс Касторп. Май че не всичко било напълно в ред около този Нафта, пък и приказките му понякога звучали малко странно; той направо създавал впечатление, като че ли иска да вярва, че слънцето се върти около земята. Но в края на краищата как те, братовчедите, биха се сетили, че е неразумно да поддържат контакт с един негов, на Сетембрини, приятел? Нека кажел той сам: чрез него те се били запознали с Нафта, били ги срещнали заедно, той се разхождал с него, слизал непринудено да пие чай в стаята му; всичко това доказвало…

— Сигурно, инженере, сигурно. — Гласът на Сетембрини прозвуча меко, примирено и въпреки това леко трепереше. — Така може да ми се отговори, затова и вие ми отговаряте така. Добре, аз съм готов да се оправдая. Живея с този господин под един покрив, срещите са неизбежни, една дума поражда друга, запознаваме се. Господин Нафта е умна глава — това е рядко. Той е мисловна натура — аз също. Нека ме осъди, който иска, но аз използвам възможността да кръстосам шпагата на идеята си с един все пак равностоен противник. Жива душа нямам около себе си… С една дума, вярно е, че отивам у него, той идва у мене, разхождаме се заедно. Спорим. Спорим до кърви, почти всеки ден, но признавам, че противоположността и враждебността на неговите идеи още повече ме примамват да се срещаме него. Необходимо ми е триенето. Убежденията не живеят, ако не им се представи случай да се борят… при това моите убеждения са укрепнали. Как бихте могли да твърдите същото за себе си — вие, лейтенанте, или дори вие, инженере? Вие сте невъоръжен срещу интелектуалната измама, вас ви грози опасността да увредите духа и душата си под въздействието на тези колкото фанатични, толкова злонамерени извъртания.

— Аха — каза Ханс Касторп. Вярно било, че двамата, братовчед му и той, са повече или по-малко застрашени натури. Той разбирал, касаело се до историята за грижовните чеда на живота. Но, от друга страна, можело да се цитира Петрарка и неговият девиз, господин Сетембрини го знаел, а и във всеки случай напълно си заслужавало да се чуе каквото излагал Нафта: човек трябвало да бъде справедлив, това за комунистическото време, за чието изтичане никой не бивало да получи премия, било отлично; после много му било интересно да чуе някои неща за педагогиката, които без Нафта никога нямало да стигнат до ушите му…

Господин Сетембрини стисна устни, поради което Ханс Касторп побърза да добави, че сам той естествено се въздържал да вземе страна и становище, но все пак смятал, че заслужава да се чуе това, което Нафта казал за насладите на младежта.

— Но най-напред ми обяснете сега само едно нещо! — продължи той. — Този господин Нафта, казвам „този господин“, за да намекна, че съвсем не му симпатизирам безусловно, а, напротив, вътрешно съм крайно сдържан…

— При което добре постъпвате! — извика Сетембрини благодарно.

— … та този господин наговори сума работи против парите, душата на държавата, както се изрази, и против собствеността, защото тя била кражба, с една дума, против капиталистическото богатство, за което, струва ми се, каза, че било горивото за огъня на преизподнята… Така приблизително се изрази той веднъж, ако не се лъжа, и изпя какви ли не хвалебствия на средновековната забрана на лихвата. А при това… той сам… Прощавайте, но той трябва да е… Ами човек остава крайно изненадан, когато влезе у него. Всичката тази коприна…

— Е, да — усмихна се Сетембрини, — това е едно характерно направление на вкуса.

— … тези хубави стари мебели — продължаваше да си спомня Ханс Касторп, — скулптурната група от четиринадесетия век… венецианският полилей… малкият паж с ливреята… А и шоколаден кейк имаше колкото щеш… Той трябва лично…

— Господин Нафта — отвърна Сетембрини — е лично толкова малко капиталист, колкото съм и аз.

— Но? — попита Ханс Касторп. — Във вашето изказване, господин Сетембрини, липсва едно „но“.

— Е добре, ония там не оставят да търпи нужда никого от своите.

— Кои „ония там“.

— Отците.

— Кои отци?

— Но, инженере, става дума за йезуитите.

Настъпи пауза. Братовчедите бяха изумени до немай-къде. Ханс Касторп извика:

— Какво, тоя човек, да го вземат дяволите, е йезуит?!

— Отгатнахте — каза Сетембрини язвително.

— Не, никога в живота си не бих… Кой да му се надява! Затова, значи, го титулувахте „padre“.

— Преувеличих малко, от учтивост — отвърна Сетембрини. — Господин Нафта не е отец. Болестта е причина, задето не е стигнал засега дотам. Но той е изкарал послушничеството и е дал първия обет. Болестта го е принудила да прекъсне философските си занимания. После е служил няколко години като префект в един институт на ордена, тоест надзирател, наставник и гуверньор на младите питомци. Това е отговаряло на педагогическите му наклонности. Тук също може да им се отдава, защото преподава латински в гимназията „Фридерицианум“. От пет години е тук. Не е вече сигурен дали и кога ще може да напусне това място. Но той принадлежи към ордена и дори да не бе в толкова тесни връзки с него, пак нищо нямаше да му липсва. Казах ви, че той лично е беден, искам да кажа безимотен. Естествено това е предписание. Но орденът разполага с несметни богатства и се грижи за своите хора, както видяхте.

— Гръм и мълния! — промърмори Ханс Касторп. — А пък аз изобщо нищо не съм знаел и си мислех, че такива работи вече няма в действителност! Йезуит. Аха, така!… Но кажете ми едно: щом като ония там толкова добре го снабдяват и обезпечават, защо, за бога, живее тогава… Разбира се, не искам да ви засягам квартирата, господин Сетембрини, вие чудесно сте се настанили у Лукачек, толкова приятно изолирано и освен това уютно. Искам обаче да кажа: ако Нафта рине парите с лопата, нека се изразя по народному, защо не си намери друго жилище, по-представително, с приличен вход и големи стаи, някой изискан дом? Има нещо потайно, авантюристично, тъй както се е сврял в тая дупка с всичката коприна…

Сетембрини сви рамене.

— Сигурно се е ръководил — каза той — от съображения на такт и вкус. Допускам, че облекчава антикапиталистическата си съвест, като обитава стаите на един бедняк, а се обезщетява посредством начина, по който ги обитава. Тук трябва да има пръст и дискретността. Човек не разтръбява пред всички колко добре се грижи дяволът отзад за него. Закрива се зад някоя съвсем невзрачна фасада, а вътре се отдава на своя копринен попски вкус.

— Извънредно забележително! — каза Ханс Касторп. — Признавам, че за мен това е съвсем ново и направо ме развълнува. Не, ние наистина ви дължим благодарност, господин Сетембрини, за това запознанство. Ще повярвате ли, че ние много пъти още ще го посетим? Това е сигурно. Такъв контакт разширява хоризонта в съвсем неочаквани размери и ни запознава с един свят, за чието съществуване и понятие не сме имали. Истински йезуит! А когато казвам „истински“, сам си давам ключовата дума за това, което ми минава през главата и което все пак искам да забележа. Питам: истински ли е той? Знам, ще кажете: какво истинско може да има у човек, когото дяволът снабдява по задни пътища. Аз обаче искам друго да кажа, въпросът ми се свежда до: истински ли е той като йезуит — това ми минава през главата. Та той изприказва един куп неща — вие знаете какво имам пред вид — за съвременния комунизъм и за ревността към бога у пролетариата, който не бива да въздържа ръката си от кръвопролитие, накратко — неща, за които няма какво да кажа повече, но нашият дядо с гражданското копие е бил невинно агънце в сравнение с тоя, прощавайте за израза. Бива ли така? Съгласни ли са с него началниците му? Съвпадат ли такива изказвания с римската доктрина, за която орденът събужда интерес по целия свят, доколкото знам? Не е ли това — как му викаха — ерес, отклонение, некоректност? Ей това на ме занимава във връзка с Нафта и бих искал да чуя какво мислите Вие.

Сетембрини се усмихна.

— Много просто. Господин Нафта, разбира се, на първо място е йезуит от глава до пети. На второ място обаче той е човек на духа — иначе не бих търсил неговото общество — и като такъв се стреми към нови комбинации, приспособявания, връзки, съвременни промени. Вие видяхте, че и аз останах изненадан от неговите теории. Толкова широко той досега не бе се разкривал пред мене. Аз използвах импулса, който видимо му даде вашето присъствие, за да го подсторя да си каже последната дума в някои отношения. Тая дума се оказа доста странна, доста отвратителна…

— Да-да, но защо не е станал отец? Той отдавна е навършил предписаната възраст.

— Нали ви казах, че засега болестта го е възпрепятствала.

— Добре, но щом като той е на първо място йезуит и на второ човек на духа, на комбинациите, не смятате ли, че второто, допълнителното, е във връзка с болестта му?

— Какво искате да кажете?

— Не-не, господин Сетембрини. Искам само да кажа: той има някакъв възпален участък, който му е попречил да стане отец. Но и неговите комбинации биха му попречили и затова комбинациите и възпаленият участък са едно. Той посвоему е също някакво грижовно дете на живота, един joli jesuite с една petite tache humide.

Бяха стигнали до санаториума. На площадката пред дома те се поспряха за момент, преди да се разделят — стояха така на малка група, докато няколко пациенти, които висяха пред портала, ги гледаха как разговарят. Господин Сетембрини каза:

— Нека отново повторя, млади мои приятели, предупреждавам ви. Не мога да ви попреча да укрепите едно вече сключено запознанство, щом като ви подтиква любопитството. Но въоръжете с недоверие сърцето и духа си, никога не оставайте без критична съпротива. Ще ви охарактеризирам този човек с една дума. Той е сластолюбец.

Лицата на братовчедите се удължиха. После Ханс Касторп попита:

— Един… какъв? Но позволете, той е член на ордена. Там се дават известни обети, доколкото знам, а освен това той е толкова смачкан и хилав…

— Глупости говорите, инженере — отвърна господин Сетембрини. — Това няма нищо общо с хилавостта, а що се отнася до обетите, те се дават и под резерва. Аз обаче говорех в един по-широк и по-духовен смисъл, за който смятах, че в края на краищата трябва да намеря разбиране у вас. Спомняте ли си още как един ден ви посетих във вашата стая, то беше отдавна, ужасно отдавна, току-що ви бяха приели и вие пазехте леглото…

— Разбира се! Вие пристигнахте в здрача и запалихте лампата, спомням си като днес…

— Добре, тогава се завърза разговор помежду ни, както, слава богу, често ни се случва — на по-възвишени теми. Мисля дори, че говорихме за смъртта и живота, за достойнствата на смъртта, доколкото тя е условие и принадлежност на живота, и за гротескността, в която тя изпада, когато духът по един отвратителен начин я изолира като принцип. Господа! — продължи господин Сетембрини, като пристъпи досами двамата млади хора, разпъна към тях като вилка палеца и средния пръст на лявата си ръка сякаш за да ги обедини във внимание, и назидателно издигна показалеца на десницата си. — Запомнете добре, че духът е суверенен, неговата воля е свободна, той определя нравствения мир. Изолира ли той дуалистично смъртта, тя наистина и фактически се превръща чрез тази духовна воля в самостоятелна, враждебна на живота сила, разбирате ли ме, в антагонистичен принцип, във велико изкушение и нейното царство е царството на сластолюбието. Вие ще запитате: защо на сластолюбието? Отговарям ви: защото тя разлага и избавя, защото тя е избавлението, но не избавление от злото, а едно зло избавление. Тя разлага нравите и нравствеността, избавя от дисциплината и благоприличието, дава свобода за сластолюбие. Ако ви казвам да се пазите от този човек, с когото толкова неохотно ви запознах, ако искам от вас трижди да препашете сърцата си с критика при връзките и разговорите с него, това върша, защото всичките негови идеи имат сластолюбив характер, защото те стоят под закрилата на смъртта — до немай-къде развратна сила, както ви казах тогава, инженере; добре си спомням израза, аз всякога запомням силните и сполучливи фрази, които съм имал случай да кажа, — под закрилата на една насочена против благонравието, напредъка, труда и живота сила, и най-благородният дълг на един възпитател е да брани младите души от нейния сатанински полъх.

Човек не можеше да говори по-добре от Сетембрини, по-ясно и по-завършено. Ханс Касторп и Йоахим Цимсен му благодариха най-учтиво за това, което бяха чули, сбогуваха се и се изкачиха към портала на „Бергхоф“, а господин Сетембрини се върна при своя хуманистичен пулт, като подмина копринената килия на господин Нафта.

Това беше първото посещение на братовчедите у Нафта, чието протичане ние тук разказахме. Оттогава последваха две или три други, едното дори в отсъствието на господин Сетембрини; и те доставиха на младия Ханс Касторп материал за размишления, когато седеше на своето уединено място всред сините цветове и „управляваше“, докато пред духовния му взор се възправяше фантастичната фигура, наречена „homo dei“.

[18] Символ на умъртвяването (лат.). ↑

[19] За жалката човешка участ (лат.). ↑

[20] Каква слука (итал.). ↑

[21] Което и трябваше да се докаже (лат.). ↑

[22] Превъзходно (итал.). ↑

[23] Първата половина от латинското изречение „Roma locuta, causa finita“, т.е. „Рим се изказа, делото е приключено“ ↑

[24] Сбогом, отче (итал.). ↑

Избухване и още нещо много неприятно

Тъй дойде август и през първите негови дни щастливо се промъкна годишнината от пристигането на нашия герой тук горе. Добре, че отмина — младият Ханс Касторп я бе очаквал с малко неприятно чувство. Така бе по правило. Годишнината от пристигането не се ползваше със симпатии, навършилите година или повече години не мислеха за нея и докато иначе не оставаше неизползван нито един предлог за празнуване и чукане на чаши, докато към общите и големи акценти в годишния ритъм и пулс прибавяха много частни и извънкалендарни, докато рождени дни, генерални прегледи, предстоящи самоволни или редовни отпътувания и други подобни случаи се отпразнуваха в ресторанта с угощения и пукот на тапи, то на този паметен ден не посвещаваха нищо освен мълчание, пускаха го да отмине, накрай действително забравяха да му обърнат внимание и основателно разчитаха, че и другите не ще се занимават много-много с него. Не че не държаха на разчленение — наблюдаваха календара, цикъла, външното периодическо повтаряне. Но работа на краткосрочните и новаците бе да мерят и броят времето, което за индивида се свързваше с пространството тук горе — личното и индивидуално време; уседналите ценяха в тая насока неизмеримото, нехайното, вечното, тоест деня, който винаги бе един и същ, и единият тактично предполагаше у другия желанието, което сам имаше. Всички биха сметнали за крайно неуместно и брутално, ако някой кажеше някому, че днес навършва три години тук — такова нещо не се случваше. Дори госпожа Щьор, колкото и недостатъци да имаше иначе, беше тактична и деликатна по този въпрос, тя никога не би допуснала такова провинение. Вярно, болестта й и температурата, която дигаше, бяха свързани с голяма простотия. Съвсем неотдавна на масата тя бе говорила за „афектацията“ на своите белодробни върхове, а когато бе станало дума за някакви исторически работи, бе заявила, че историческите дати са нейният „Поликратов пръстен“, което също бе предизвикало у околните известно вцепенение. Но в никой случай не можеше да се очаква от нея, че през февруари тя би могла да напомни на младия Цимсен за неговия юбилей, макар че вероятно бе мислила за това, тъй като нейната бедна глава бе претъпкана с ненужни дати и неща и тя обичаше да държи сметка на другите, но обичаят й стягаше юздите.

Така беше и с годишнината на Ханс Касторп. Тя май че опита, докато ядяха, веднъж да му намигне многозначително, ала той пресрещна тоя знак с отсъстващ поглед и тя набърже се сви в черупката си. И Йоахим нищо не каза на братовчед си, въпреки че сигурно помнеше датата, на която бе посрещнал на станцията в селото госта си. Но Йоахим, който по природа не бе много склонен към разговори, далече не толкова, колкото Ханс Касторп поне тук горе бе станал, да не поменаваме за някои техни познати хуманисти и буквояди — та Йоахим в последно време бе потънал в едно особено и очебийно мълчание, той се изразяваше вече само едносрично, но лицето му сочеше, че нещо работи у него. Ясно бе, че за него други представи се свързваха със станцията село, а не посрещане и пристигане… Той поддържаше оживена кореспонденция с равнината. У него зрееха решения. Приготовленията, които бе предприел, се приближаваха до своя край. Юли премина топъл и ясен. Но с началото на новия месец настъпи лошо време, мрачно и влажно, лапавица, която се превърна в истински снеговалеж; това продължи до края на месеца, та и до септември, като от време на време се появяваше и по един разкошен летен ден. Отначало стаите бяха още топли от предшестващия летен период; вътре имаше десет градуса, това минаваше за приятно. Но после бързо застудяваше все повече и повече; пациентите се зарадваха на снега, който покри долината, защото неговото присъствие — единствено то, ниската температура сама по себе си щеше да остане без последствие — накара администрацията да пусне отоплението, отначало само в трапезарията, а после и в стаите; когато след режимното лежане на балкона човек се измъкваше от двете одеяла и влизаше в стаята, той можеше да посгрее влажните си помръзнали ръце върху съживените радиатори, чийто сух полъх естествено караше бузите още повече да горят.

Зимата ли беше това? Сетивата не можеха да се отърват от усещането за зимен студ и хората се оплакваха, че с измама им отнели лятото, въпреки че, подпомогнати от естествени и изкуствени обстоятелства, сами го бяха оставили да се изплъзне, разхищавайки както вътрешно, така и външно времето. Разумът настояваше, че ще последват още хубави есенни дни, че може би ще се появят в цели поредици, и то в такъв топъл разкош, поради който не ще бъде прекалена чест за тях, ако ги нарекат летни; при условие, разбира се, че хората не ще помислят за скорошния им край и за по-ниската вече обиколка на слънцето. Ала въздействието върху настроението, което видът на зимния пейзаж вънка упражняваше, бе по-силно от такива утешения. Хората заставаха пред затворената балконска врата и гледаха с отврата към виелицата навън; и Йоахим бе застанал така, когато със сподавен глас каза:

— Пак ли ще захване?

Ханс Касторп, зад него в стаята, отвърна:

— Би било малко рано, то не може да бъде окончателно, макар че без съмнение си придава ужасна важност. Ако зимата се състои от мрак, сняг, студ и топли радиатори, тя пак е настъпила, това не може да се отрече. Ако ли пък си помислим, че съвсем неотдавна сме имали зима и че снегът току-що се е стопил — всеки случай така ни се струва, нали, сякаш току-що се е пукнала пролетта, — тогава може за момент и да ни прилошее, признавам. Това е опасно за човешката жизнерадост — нека ти обясня какво искам да кажа. Искам да кажа, че светът нормално е уреден тъй, както отговаря на потребностите на човека и на неговата жизнерадост, това трябва да му се признае. Не искам да се впускам много далече и да кажа, че порядъкът в природата е съгласуван с нашите потребности — например величината на земята, времето, което й е потребно за една обиколка около себе си и около слънцето, редуването на дневните и годишните времена, космическият ритъм, ако искаш, — това сигурно би било дръзко и просташко, би представлявало телеология, както казват философите. Но работата чисто и просто е такава, че нашите потребности и общите, фундаменталните природни факти, слава богу, са в хармония помежду си — казвам слава богу, защото тук действително има повод да се благодари на бога — и когато в равнината настъпи лятото или зимата, тогава миналото лято и миналата зима са преминали толкова отдавна, колкото да ни бъдат отново нови и добре дошли, а върху това почива жизнерадостта. При нас тук горе обаче този ред и тази хармония са нарушени, първо, защото тук всъщност няма истински годишни времена, както сам веднъж забеляза, а само летни и зимни дни в разбъркана поредица и, второ, защото изобщо никакво време не е това, което изкарваме тук, така че новата зима, когато дойде, съвсем не е нова, а си е пак старата; и с това може да се обясни досадата, с която гледаш през прозореца.

— Много благодаря — каза Йоахим. — А сега, след като намери обяснението, сигурно си толкова доволен, че между другото почваш да си доволен от цялата история, макар че тя… Не! — извика Йоахим. — Край! — додаде той. — Свинщина. Цялата история е една ужасна, отвратителна свинщина и ако ти за себе си… Аз… — И той с бързи крачки напусна стаята, гневно притегли вратата зад себе си и ако не всичко мамеше, в неговите хубави, кротки очи имаше сълзи.

Другият остана слисан. Той не бе се отнасял много сериозно към някои решения на братовчед си, докато те се свеждаха само до велегласни изявления. Но сега, когато върху лицето му само мълчаливо се открояваше вътрешната борба, когато той взе да се държи, както току-що се бе държал, Ханс Касторп се уплаши, защото разбра, че този военен бе човек, който ще премине към действие — уплаши се дори до пребледняване, и то за двамата, за себе си и за него. „Fort possible qu’il aille mourir“[25], помисли той и тъй като това сигурно бе едно сведение от трета ръка намеси се още и мъката на старо, никога неугаснало подозрение, докато в същото време той мислеше: „Възможно ли е той да ме остави тук горе сам — мене, който дойдох изключително за да го посетя?! — И добави: — Та това би било безумно и ужасно; толкова безумно и ужасно, че усещам как лицето ми изстива и сърцето ми почва да се блъска съвсем без ред, защото, ако остана сам тук горе — а това ще сторя, ако той замине, да замина с него, е абсолютно изключено, — тогава, да — ето че сърцето ми съвсем замря, — тогава ще остана на веки веков, защото самичък никога, ама наистина никога не ще найда пътя за равнината…“

Дотук за страхливите размисли на Ханс Касторп. Още същия следобед трябваше да му стане ясно как ще се развият работите: Йоахим се обясни, заровете паднаха, настъпил бе час за удар и решения.

След чая те слязоха в светлия сутерен за месечния преглед. Беше началото на септември. При влизането си в изпълнения със сух полъх лекарски кабинет те завариха д-р Кроковски на бюрото му, докато придворният съветник с твърде посиняло лице и кръстосани ръце се облягаше на стената; в едната си ръка държеше слушалката, с която се почукваше по рамото. Той се прозина към потона.

— Здравейте, деца! — каза той изнурено, а след това пролича едно отпаднало настроение, меланхолия и пълна резигнация. Вероятно беше пушил. Той имаше и служебни неприятности, за които братовчедите бяха вече чули, вътрешни събития от отдавна известен характер: едно младо момиче на име Ами Ньолтинг, което постъпило за пръв път през есента на по-миналата година, било изписано като здраво след девет месеца, през август; преди да изтече септември, то пак пристигнало, защото у дома „не се чувствало добре“, през февруари отново установили, че всички хрипове са изчезнали, и го върнали в равнината, но от средата на юли то пак си заело мястото на масата на госпожа Илтис — тази Ами я хванали в един часа през нощта в стаята й с един пациент на име Полипраксиос, същия грък, който по карнавала заслужено бе предизвикал фурор с добре оформените си крака — млад химик, чийто баща притежавал заводи за боя в Пирея; открила ги една обезумяла от ревност приятелка, която стигнала до стаята по същия път както Полипраксиос — през балконите; разкъсвана от болка и ярост от видяното, тя надала ужасен вик, събрала целия санаториум и разгласила като с барабан цялата история. Беренс бе подписал паспорта и на тримата — на атинянина, на Ами Ньолтинг и на приятелката й, която от пламенност бе изложила собствената си чест; сега той тъкмо се бе разправял за тая неприятна работа с асистента си, при когото между впрочем и Ами, и предателката се бяха лекували частно. И докато преглеждаше братовчедите, Беренс продължи да се изказва в меланхоличен и примирен тон по тоя повод; тъй като той бе такъв опитен майстор на аускултацията, че можеше едновременно да преслушва вътрешността на един човек, да говори за нещо друго и да диктува на асистента си това, което чул.

— Да-да, gentlemen, тази проклета libido[26]! — каза той. — Вие естествено още изпитвате удоволствие при тази работа, на вас ви е все едно. — Весикулярно. — Но като шеф на това заведение, до гуша ми е дошло, това можете — притъпление, — това можете да ми вярвате. Какво съм аз крив, че туберкулозата е свързана с особени желания — леко изострено дишане. Не аз съм го наредил така, но докато се обърнеш, току-виж, станал си сводник — леко притъпление тук под лявата мишница. Имаме анализ, имаме дискусия и… наздраве! Колкото повече тази тайфа дискутира, толкова по-похотлива става. Аз препоръчвам математиката. — Тук е по-добре, хриповете ги няма. — Заниманието с математиката, казвам аз, е най-доброто средство против сладострастието. Прокурорът Параван, който бе здраво потънал, се нахвърли върху нея — сега се занимава с квадратурата на кръга и чувства голямо облекчение. Но болшинството са твърде тъпи и мързеливи, да пази бог от такива. — Весикулярно. — Вижте, аз много добре знам, че тук съвсем не е толкова трудно за младите хора да се провалят и пропаднат и по-рано се опитвах понякога да се боря против разврата. Но после ми се случваше някой брат или годеник да ме запита право в лицето какво собствено ми влиза това в работата. Оттогава съм само лекар — слаби хрипове вдясно горе.

Той бе свършил с Йоахим, пъхна слушалката в джоба на престилката и с грамадната си левица потърка двете очи, както имаше обичай да прави, когато се „отнасяше“ и го налягаше меланхолия. Наполовина механически и навремени прозявайки се поради лошото си настроение, той каза своя урок:

— Е, Цимсен, горе главата. Все още всичко не е така, както го пише в учебника по физиология, куца още тук-там, а и с Гафки още не сте се оправили напълно, даже сте покачили един номер от скалата в сравнение с последния път — сега имате шест, но само не изпадайте в мирова скръб за това. Когато дойдохте тук, бяхте по-болен, това мога писмено да ви потвърдя, и ако потърпите още пет-шест месечини — знаете ли, че едно време са казвали „месечина“, а не „месец“. Всъщност било е много по-благозвучно. Решил съм да казвам вече само „месечина“.

— Господин придворен съветник — подхвана Йоахим. Той бе застанал, гол до кръста, в положение „мирно“ с изпъчени гърди и прибрани токове, а по лицето му бяха избили петна както на времето, когато при един определен случай Ханс Касторп за първи път бе забелязал, че по този начин пребледняват силно загорелите от слънцето.

— Ако — продължаваше Беренс според както се бе засилил, — ако още горе-долу половин годинка дисциплинирано се подложите на тукашната режимна дисциплина, вашата работа ще бъде наред, тогава ще можете да завоювате Цариград, от изблик на сили ще можете да станете главнокомандуващ на които щете военни сили…

Кой го знае какво още щеше да набръщолеви в своето помрачение, ако не бе се объркал от непоколебимото държане на Йоахим, от неговото несъмнено решение да говори, и то да говори смело.

— Господин придворен съветник — каза младият мъж, — позволете да доложа, че съм взел решение да пътувам.

— Виж ти. Търговски пътник ли ще ставате? Аз пък мислех, че като оздравеете, ще станете военен.

— Не, аз трябва сега да отпътувам, господин придворен съветник, до една седмица.

— Я кажете, добре ли чувам? Вие дигате ръце, искате да избягате? Знаете ли, че това е дезертьорство?

— Не, аз не схващам работите така, господин придворен съветник. Трябва да вървя в полка.

— Макар и да ви казвам, че след половин година положително ще ви изпиша, но че преди половин година не мога да ви изпиша?

Стойката на Йоахим ставаше все по-служебна. Той прибра корема си и каза отривисто и натъртено:

— Повече от година и половина съм тук, господин придворен съветник. Не мога да чакам повече. Вие отначало ми казахте: едно тримесечие. После моето лечение биваше продължавано с по тримесечие и шестмесечие, а все още не съм оздравял.

— Аз ли съм крив?

— Не, господин придворен съветник. Но повече не мога да чакам. Ако искам да не изпусна влака окончателно, не мога да изчакам тук горе пълното си оздравяване. Трябва да сляза в равнината. Ще ми трябва още малко време за екипировка и други приготовления.

— В съгласие със семейството си ли предприемате това?

— Майка ми е съгласна. Всичко е уговорено. На първи октомври постъпвам като офицерски кандидат в седемдесет и шести полк.

— Поемате ли риска? — попита Беренс и го погледна със зачервените си очи.

— Тъй вярно, господин придворен съветник — отвърна Йоахим с трепкащи устни.

— Е, тогава добре, Цимсен. — Придворният съветник измени израза на лицето си, отпусна тяло и изобщо отстъпи. — Добре, Цимсен. Стой свободно! Заминете с бога напред. Виждам, че знаете какво искате; вие се нагърбвате с цялата работа и което си е право, е право: тя е ваша работа, а не моя, от момента, когато се нагърбвате с нея. Вие заминавате без гаранция, аз не отговарям за нищо. Но, дай боже, може и съвсем добре да мине. Та професията, на която се отдавате, се упражнява повече на открито. Напълно възможно е, че ще ви понесе и ще се измъкнете.

— Тъй вярно, господин придворен съветник.

— Е, ами вие, млади човече от цивилния свят? Май че и вие искате да вървите с него?

Сега бе ред на Ханс Касторп да отговаря. Той бе застанал също толкова бледен, както преди година при прегледа, който бе предизвикал постъпването му като болен, застанал бе на същото място както тогава и пак можеше ясно да се види пулсирането на сърцето му под ребрата. Той каза:

— Смятам да се съобразя с вашата присъда, господин придворен съветник.

— Моята присъда. Хубаво! — И той го претегли за мишницата към себе си, послуша, почука. Не диктуваше. Всичко мина доста бърже. Когато свърши, той каза:

— Можете да си заминете.

Ханс Касторп заекна:

— Тоест… как така? Нима съм здрав?

— Да, вие сте здрав. За участъка вляво горе вече не заслужава и да се приказва. Вашата температура не отговаря на участъка. Отде идва, не мога да ви кажа. Допускам, че тя няма никакво значение. Според мен можете да си заминете.

— Но… господин придворен съветник… може би в момента говорите не съвсем сериозно?

— Не съвсем сериозно ли? Как така? Какво си мислите? Между другото, какво изобщо си мислите за мене, искам да зная! За какъв ме смятате? За притежател на публичен дом ли?

Той неочаквано бе избухнал. От прилив на горещина сините бузи на придворния съветник бяха станали тъмновиолетови, единият крайчец на устната му с мустачките още повече се бе придръпнал, та се провидяха страничните горни зъби, той вече навиваше врат напред като бик, очите му, сълзливи и кървясали, изпъкнаха.

— Това не позволявам! — извика той. — Първо, аз изобщо не съм никакъв притежател! Аз тук съм служащ! Аз съм лекар! Аз съм само лекар, разбирате ли ме?! Не съм сводник! Не съм някакъв синьор Аморозо по Толедо в красивия Неапол, добре ли ме разбирате? Аз съм служител на страдащото човечество! И ако сте си създали друго мнение за моята личност, можете и двамата да вървите по дяволите, да се провалите в дън земя или да пукнете, според както благоволите да си изберете! На добър ви час!

С дълги и широки крачки Беренс излезе през вратата, тая врата, която водеше в преддверието на рентгеновия кабинет и която той затръшна след себе си.

С изпитващ поглед братовчедите бърже се обърнаха към д-р Кроковски, който обаче се престори, че е задълбочен и потънал в книжата си. На стълбището Ханс Касторп каза:

— Ама това беше ужасно. Виждал ли си го друг път такъв?

— Не, такъв още не. Така ги превзема началствата по някой път. Единствено правилно е да запазиш безупречен стоеж, докато трае това. Той естествено бе раздразнен от историята на Полипраксиос и Ами Ньолтинг. Но видя ли — продължи Йоахим и можеше да се види как радостта, че е извоювал правото си, го обзема и стяга гърдите му, — видя ли как се предаде и капитулира, когато разбра, че решението ми е сериозно. Решителност само трябва да покаже човек, само да не допусне да го атакуват. Сега имам, тъй да се каже, разрешение — той сам каза, че вероятно ще изплувам — и след две седмици заминаваме… след три седмици съм в полка — поправи се той, като остави Ханс Касторп вън от играта и ограничи само върху собствената си личност своето разтреперано от радост изявление.

Ханс Касторп мълчеше. Той нищо не каза за Йоахимовото „разрешение“, нито пък за своето, за което във всеки случай можеше да се поприказва. Приготви се за режимното лежане, пъхна термометъра в устата си, с кратки, сигурни движения се омота в двете одеяла от камилска вълна, тъй като бе напълно усвоил това изкуство съгласно осветената практика, за която и понятие си нямаха в равнината; после във вид на истински валяк се просна върху своя превъзходен лежащ стол всред студената следобедна влага на ранната есен. Дъждовните облаци бяха ниско надвиснали, долу бяха свалили измисленото знаме, върху мокрите клонки на сребристата ела имаше остатъци от сняг. Откъм долната тераса за лежане, отдето преди години за първи път бе достигнал до ухото му гласът на господин Албин, се носеше някакъв тих разговор, докато пръстите и лицето му се вцепеняваха от студа и влагата. Той бе свикнал на това и се изпълни с благодарност към тукашния начин на живот, който му се струваше единствено възможен и който благосклонно му позволяваше да си лежи на завет и да премисля всички неща.

Бе решено: Йоахим щеше да замине. Радамант го бе пуснал — не по правилата, не като здрав, но все пак го бе пуснал с половин уста въз основа и в признание на твърдостта му. Той щеше да отпътува, да се спусне с теснолинейката до Ландкварт, до Романсхорн, щеше да прекоси огромното бездънно езеро, по което според стихотворението препуска ездачът, и цяла Германия, та до дома. Той щеше да живее там, в света на равнината, между хора, които и понятие си нямат как трябва да се живее, които нищо не знаят за термометъра, за изкуството да се завива човек, за кожени чували, за трикратните разходки през деня, за… трудно бе да се каже, трудно бе да се изброи всичко, за което ония долу нищо не знаят, но представата, че Йоахим, след като бе прекарал тук горе една година и половина, ще трябва да живее между невежи — тази представа, която засягаше само Йоахим и само отдалече, един вид за опит, и него, Ханс Касторп, така го смути, че той затвори очи и направи с ръка едно отбранително движение. „Невъзможно, невъзможно“ — прошепна той.

А тъй като това бе невъзможно, той щеше, значи, да остане да живее сам и без Йоахим тук горе? Да. Колко време? Докато Беренс го изпише като оздравял, и то сериозно, не тъй като днес. Но, първо, това бе дата, за чието определяне човек можеше само да разсече въздуха с един жест на необозримост, както Йоахим бе сторил веднъж по някакъв повод, и, второ: щеше ли тогава Невъзможното Да е станало по-възможно? По-скоро напротив. А трябваше лоялно все пак да признае, че му бяха подали ръка, сега, когато може би Невъзможното не бе чак толкова невъзможно, както по-късно щеше да стане — сега, когато Йоахимовото самоволно заминаване щеше да му бъде подкрепа и пътеводител към равнината, пътя за където той сам навеки не би намерил. Как би го накарала педагогическата педагогика да поеме ръката и да приеме водачеството, ако хуманистичната педагогика узнаеше за случая! Ала господин Сетембрини бе само един представител — на неща и сили, които заслужаваше да изслуша човек, не непременно, но не само тях; така бе и с Йоахим. Той бе военен — е, добре! Той щеше да замине — почти в този момент, когато трябваше да се върне високогърдестата Маруся (както бе известно, тя се връщаше на първи октомври), докато за него, за цивилното лице Ханс Касторп, заминаването, чисто и просто казано, изглеждаше невъзможно, тъй като трябваше да изчака Клавдия Шоша, за чието връщане още нищичко не се знаеше. „Аз не схващам работите така“ — бе казал Йоахим, когато Радамант бе споменал нещо за дезертьорство, което по отношение на Йоахим бе само една празна приказка от страна на помрачения придворен съветник. Но за него, цивилното лице, нещата стояха все пак малко по-иначе. За него (да, съвсем без съмнение това бе така; за да може да преработи от чувствата си тази решителна мисъл, той бе легнал днес вън на студа и влагата) — за него би било истинско дезертьорство, ако използваше случая и заминеше самоволно или полусамоволно за равнината, дезертьорство от много отговорности, които тук горе бяха произлезли от съзерцанието на фантастичния образ, наречен homo dei, предателство към тежки и изгарящи „управителски“ задължения, които надвишаваха естествените му сили, но приказно го ощастливяваха, когато им се отдадеше на балкона или там, при синия цъфтеж.

Той дръпна термометъра от устата си толкова припряно, както само един път: след първата употреба, когато старшата сестра току-що му бе продала този деликатен инструмент, и го погледна със същата жадност както тогава. Меркурий здравата се бе изкачил, той показваше тридесет и осем и почти и девет.

Ханс Касторп отхвърли одеялата, скочи на крака и бърже влезе в стаята, отиде до вратата към коридора и се върна. После отново в хоризонтално положение, той тихо повика Йоахим и го запита за кривата му.

— Аз вече не меря — обади се Йоахим иззад стъклената стена.

— Е, аз имам времус — каза Ханс Касторп, слагайки окончание по примера на госпожа Щьор, която наричаше шампанското „шампус“. На това Йоахим отговори с мълчание.

Той и по-късно нищо не рече, нито през тоя ден, нито през следващите, не поразпита за плановете и решенията на братовчед си, които, при наличността на един срок, трябваше сами да си проличат: чрез действия или бездействия; и те си проличаха — чрез бездействието. Той, изглежда, бе станал привърженик на квиетизма, искаше му се да вярва, че действието би трябвало да обижда бога, който единствен има право на него. Във всеки случай активността на Ханс Касторп се ограничи през тези дни с едно посещение при Беренс, един разговор, за който Йоахим знаеше и можеше на пръсти да изброи протичането и резултата му. Братовчед му беше заявил, че си позволява да сметне за по-важни многократните предупреждения на господин придворния съветник, съгласно които ще трябва да излекува тук основно болестта си, за да не става никога нужда да се връща, отколкото прибързаните думи на една раздразнена минута; той имал тридесет и седем и осем, не можел да се чувства изписан по правилата и ако неотдавнашното изявление на придворния съветник не трябвало да се разбере като изгонване, за каквато мярка той, говорителят, не смятал, че е дал повод, то бил решил, след спокойно размисляне и в съзнателно противоречие с Йоахим Цимсен, да остане още тук и да дочака пълното си оздравяване. На което придворният съветник бе отговорил почти дословно: „Bon[27] и хубаво!“ и „Без обида, моля!“ и това значело да говори човек разумно и: той още отначало видял, че Ханс Касторп има повече талант за пациент, отколкото оня отстъпник и смелчага. И тъй нататък.

Така, според приблизително точната калкулация на Йоахим, се беше развил разговорът и затова той нищо не каза, а само мълчаливо установи, че Ханс Касторп не се присъединява към неговите подготвителни мерки за отпътуването. Но колко много бе зает добрият Йоахим със своите собствени работи! Той наистина не можеше вече да се грижи за съдбата и престоя на братовчед си. Буря бушуваше в гърдите му — можем да си представим. Може би добре бе, че вече не си мереше температурата, а бе строшил инструмента си, уж като го бил изпуснал. Меренето можеше да покаже заблуждаващи резултати — той бе тъй ужасно възбуден, ту тъмно пламнал, ту блед от радост и нетърпение. Той не можеше вече да лежи; по цял ден се разхождаше напред-назад из стаята си, както чуваше Ханс Касторп: през всичките часове, четири пъти дневно, когато в „Бергхоф“ господстваше хоризонталното положение. Година и половина! А сега надолу, към равнината, в къщи, сега наистина щеше да постъпи в полка, макар и само с половин разрешение! Това не бе някаква дреболия, откъдето и да го погледне човек — Ханс Касторп разбираше чувствата на неуморно сновящия свой братовчед. Изкарал бе тук осемнадесет месеца, пълния цикъл на годината и цяла половина отгоре, свикнал бе, нагодил се бе към релсите на тукашния ред, към този непоклатим жизнен път, който той бе изпитал през седем пъти по седемдесет дни при всякакви приливи и отливи — а сега заминаваше за дома, за чужбина, там, при невежите! Какви ли не трудности в аклиматизацията го очакваха! И за чудене ли беше, дето силната възбуда на Йоахим не се състоеше само от радост, но и от страх, от болката на раздялата с толкова много навици, която го караше да обикаля стаята?… За Маруся и да не говорим.

Но радостта надделя. Тя изпълваше сърцето и устата на добрия Йоахим; той говореше за себе си; не го занимаваше бъдещето на братовчед му. Той разправяше как всичко ще бъде ново и свежо — животът, самият той, времето, всеки ден, всеки час. Той пак щял да има солидно време, бавно протичащи, пълноценни години. Той говореше за майка си, лелята на Ханс Касторп госпожа Цимсен, която имаше също такива кротки, черви очи като Йоахим и която той от идването си тука не бе виждал, защото тя, също като сина си залъгвана от месец на месец, от полугодие на полугодие, нито веднъж не бе решила да го посети. Той говореше с въодушевена усмивка за войнишката клетва, която сега вече скоро щял да положи — произнасяли я при тържествена обстановка пред знамето, лично нему, на знамето, я давали.

— Хайде де? — попита Ханс Касторп. — Сериозно? На пръта? На този парцал?

Да, точно така; а в артилерията на оръдието, символично. Та това са екзалтирани обичаи, каза Ханс Касторп, може ли така да се нарекат, което Йоахим гордо и щастливо потвърди с глава.

Той се разсипваше от приготовления, уреди си сметката в администрацията, няколко дни преди определената от него дата почна да си събира багажа. Сам опакова зимните и летните дрехи и заръча на слугата да му ушие в денк от зебло кожения чувал и одеялата: щели може би да му послужат някога при маневри. После почна да се сбогува. Направи прощална визита на Нафта и Сетембрини — сам, защото братовчед му не се присъедини към него, а и след това не го запита какво е казал и как се е изразил Сетембрини за предстоящото отпътуване на Йоахим и непредстоящото на Ханс Касторп: дали е рекъл „виж ти“ или „така, така“, или едното и другото, или пък само „poveretto“[28], защото това трябва да му беше безразлично.

После дойде навечерието на заминаването, когато Йоахим за последен път изпълни цялата дневна програма — всяко слизане за храна, всяко режимно лежане, всяка разходка — и се сбогува с лекарите и старшата сестра. Настъпи най-сетне и самото утро; на закуската Йоахим се яви с парещи очи и ледени ръце, защото цяла нощ не бе мигнал, почти нищо не хапна, а когато джуджето му съобщи, че багажът е качен, той скочи нервно от масата, за да се прости със сътрапезниците си. При сбогуването госпожа Щьор, каквато си беше проста, лесно се заля в безсолни сълзи, а веднага след това поклати глава зад гърба на Йоахим и показа на учителката една кисела физиономия, като завъртя насам-натам ръка с разперени пръсти — един свръхпросташки знак на скептицизъм във връзка със самоволното заминаване на Йоахим и неговото здравословно състояние. Ханс Касторп забеляза това, докато набърже допиваше прав чашата си, за да последва по петите братовчед си. Трябваше още да се раздават пари за почерпки, да се приемат във вестибюла поздравленията на представителя на администрацията. Както винаги се насъбраха пациенти да видят заминаването: госпожа Илтис със „стерилета“, Леви с лицето в цвят слонова кост, разгулният Попов с годеницата си. Те размахваха кърпички, докато колата заскърца надолу със спънато задно колело. Йоахим бе получил рози. Той носеше шапка на главата си. Ханс Касторп не.

Утрото беше разкошно, първото слънчево утро след дълго мрачно време. Върховете Шиахорн, Грюне Тюрме и купенът над селото се очертаваха върху синевата като неизменни емблеми и Йоахим бе спрял своя поглед върху тях. Почти жалко било, каза Ханс Касторп, дето тъкмо за отпътуването се случило такова хубаво време. Имало нещо ехидно в това, тъй като едно неприветливо последно впечатление винаги облекчавало раздялата. На което Йоахим отвърна: от облекчение той нямал нужда, а времето било само за полско учение, тъкмо такова щяло да му трябва долу. Иначе те малко говориха. Тъй както се бяха докарали работите за всеки от тях и помежду им, нямаше естествено нищо особено за казване. А и пред тях на капрата до кочияша седеше хромият.

Седнали нависоко, блъскани върху твърдите седалки на кабриолета, те оставиха зад себе си потока и теснолинейния път и минаха по неравномерно застроената улица, успоредна на железния път, и спряха на каменистия площад пред гарата на селото, която не представляваше нещо много повече от един навес. Ханс Касторп с уплах отново разпозна всичко. От пристигането си при настъпването на мрачината преди тринадесет месеца той не бе виждал тая сграда.

— Нали тук пристигнах — каза той съвсем без нужда, а Йоахим отвърна само:

— Да, точно така — и плати на кочияша.

Хромият трогателно се погрижи за всичко — за билета, за багажа. Те стояха един до друг на перона до миниатюрния влак, пред малкото, тапицирано в сиво купе, където Йоахим си бе запазил място с палтото, едно навито, пристегнато с каишка одеяло и розите.

— Е, върви да положиш мечтаната клетва! — каза Ханс Касторп, а Йоахим отвърна:

— Това ще сторя.

Какво още? Предадоха си един другиму последни поздрави — поздрави за ония там долу и тия тук горе. После Ханс Касторп се залови да рисува с бастуна си по асфалта. Когато извикаха за качване, той се сепна, погледна Йоахим, а Йоахим — него. Ръкуваха се. Ханс Касторп се усмихна неопределено; очите на братовчед му бяха сериозни и тъжно настойчиви.

— Ханс! — каза той. Всемогъщи боже, изпадал ли е някога някой на земята в толкова неловко положение? Той се обърна към Ханс Касторп с малкото му име. Не с „ти“ или с „човече“, както открай време бе казвал, а мимо всяка сдържаност и в един изблик, поставящ човека в неудобно положение, го бе нарекъл с малкото му име. — Ханс — каза той и припряно, уплашено стисна ръката на братовчед си, който забеляза, че от неспане, пътна треска и смущение главата на Йоахим трепери както неговата при „управляване“, — Ханс — каза той настойчиво, — ела си скоро и ти!

После скочи върху стъпалото. Вратата се затръшна, чу се свирка, вагоните се удариха един о друг, малкият локомотив потегли, влакът тръгна. Заминаващият размаха през прозореца шапката си, оставащият — ръката си. Със смутено сърце той постоя още дълго сам. После бавно пое пътя назад, пътя, по който го бе довел Йоахим преди година и нещо.

[25] Много е възможно той скоро да умре (фр.). ↑

[26] Похот, сладострастие (лат.). ↑

[27] Добре (фр.). ↑

[28] Горкичкият (итал.). ↑

Отбито нападение

Колелото се въртеше. Стрелката напредваше. Салепът и кандилката бяха прецъфтели, дивият карамфил също. Тъмносините звезди на тинтявата и есенният минзухар, блед и отровен, се показаха отново всред влажната трева, а над горите почна да се червенее. Есенното равноденствие бе отминало, наближаваше голяма задушница, а и Коледни заговезни, най-късият ден и коледните празници. Но все още се редуваха хубави октомврийски дни — дни от вида на този, в който братовчедите бяха разгледали маслените картини на придворния съветник.

Откак бе заминал Йоахим, Ханс Касторп не седеше вече на масата на госпожа Щьор, на починалия междувременно доктор Блуменкол и на Маруся, която бе задушавала в ухаещата на портокал кърпичка безпричинната си веселост. Там сега седяха нови гости, напълно чужди. А нашият приятел, който караше третия месец от втората си година, бе получил от администрацията друго място, на една съседна маса, която стоеше напреки на досегашната, между нея и „добрата руска маса“, по-близо до лявата врата към верандата, с една дума, на масата на Сетембрини. Да, сега на осиротялото място на Сетембрини седеше Ханс Касторп — на тясната страна срещу докторското място, което бе свободно, и на седемте маси за посещенията на придворния съветник и неговия помощник.

Там горе, вляво от медицинския президиум, се бе скупчил върху няколко възглавници гърбавият любител-фотограф от Мексико, чийто израз на лицето бе като на глухоням поради езиковото му уединение; до него седеше възстарата госпожица от Седмоградско, която — както вече и господин Сетембрини се бе оплаквал — искаше да накара цял свят да се интересува за зет й, макар че никой нищо не знаеше за този човек, нито пък искаше да знае. Тя имаше бастунче с дръжка от тулско сребро, което й служеше при режимните разходки и което слагаше напреки върху тила си, когато в определени часове на деня човек можеше да я види до перилата на балкона й как разтяга плоските си като чинии гърди в хигиенно дълбоко дишане. Насреща й седеше един чех, когото наричаха господин Венцел, защото никой не умееше да произнесе презимето му. На времето господин Сетембрини се бе опитвал понякога да изговори заплетената поредица от съгласни, която съставяше това име — сигурно не с искрено усилие, а само за да изпробва на шега аристократичната безпомощност на своята латинска култура пред тоя див гъсталак от букви. Въпреки че бе тлъст като язовец и проявяваше една дори за тук горе удивителна охота за ядене, чехът от четири години насам уверяваше, че ще трябва да умре. При вечерните събирания той понякога дрънкаше на една украсена с лента мандолина песни от своята родина и разказваше за своето стопанство, където сума хубави момичета работели по нивите със захарно цвекло. Вече по-близо до Ханс Касторп следваха от двете страни на масата господин и госпожа Магнус, пивоварската съпружеска двойка от Хале. Тъжна атмосфера обкръжаваше тази двойка, защото двамата съпрузи губеха важни за живота обменни продукти, господин Магнус захар, а госпожа Магнус пък белтъци. Настроението им, особено това на бледната госпожа Магнус, сякаш не криеше нито искрица надежда: от нея се излъчваше духовна пустота като полъх от зимник и едва ли не още по-подчертано от простата госпожа Щьор тя представляваше онова съчетание на болест и глупост, от което Ханс Касторп бе вътрешно шокиран и бе порицан за това от господин Сетембрини. Господин Магнус бе с по-жив дух и по-разговорлив, макар и само по начин, който по-преди бе предизвикал литературната нетърпимост на Сетембрини. При това той бе склонен към избухвания и често враждебно се сблъскваше с господин Венцел по политически и други поводи. Тъй като го озлобяваха политическите аспирации на чеха, който на всичко отгоре бе привърженик на антиалкохолизма и се бе изразил отрицателно от нравствена гледна точка за занятието на пивоваря, в замяна на което господин Магнус застъпи със зачервено лице санитарната неоспоримост на питието, с което тъй тясно бяха свързани интересите му. При такива случаи господин Сетембрини по-рано бе действал примирително с хумора си, но Ханс Касторп, който бе на неговото място, се смяташе за доста несръчен и не можеше да претендира за достатъчен авторитет, за да го замести.

Само с двама сътрапезници го свързваха по-лични отношения: единият от тях бе К. А. Ферге от Петербург, негов съсед отляво, този добродушен страдалец, който разказваше изпод шубрака на червено-кафявите си мустаци за производството на галоши и за далечни страни, за полярния кръг, за вечната зима на Нордкап и с когото Ханс Касторп навремени даже излизаше на режимна разходка. А другият, който се присъединяваше като трети към тях, всеки път, когато се случеше сгода, и който седеше на горния край на масата срещу гърбавия мексиканец, бе редкокосият манхаймец с лошите зъби, Везал на име и по занятие търговец, същият, чиито очи винаги с такава печална жажда се бяха приковавали о грациозната фигура на госпожа Шоша и който от карнавалната нощ насам търсеше приятелството на Ханс Касторп.

Това той вършеше с упоритост и смирение, с една гледаща отдолу нагоре преданост, която съдържаше много отвратителни и ужасни неща за засегнатия, тъй като той разбираше сложния й смисъл, но си налагаше да я възприема човешки. Спокойно гледаше, защото знаеше, че едно леко смръщване на веждите бе достатъчно чувствителният нещастник да се свие и отдръпне стреснат, той търпеше сервилното държане на Везал, който използваше всеки случай да му се поклони и да му се подмаже, допускаше дори понякога той да му носи пардесюто при разходката — с някаква благочестива съсредоточеност го носеше преметнато през ръка — търпеше най-сетне разговора с манхаймеца, който беше неясен. Везал душа даваше да подхвърля въпроси като този дали има смисъл и разум да се обясни човек в любов на една жена, която той обича, но която нищо не иска да знае за него — безнадеждното признание в любов, как го преценяват господата? Що се отнасяло до него, той извънредно високо го ценял, бил на мнение, че това било свързано с безкрайно щастие. Защото ако актът на признанието предизвиквал голямо отвращение и криел много самоунижение, то същият създавал за момента пълна близост с жадувания предмет на любовта, карал го да стане съпричастник на тайната, на стихията на собствената страст и ако естествено това означавало край на всичко, все пак загубата навеки многократно се изплащала с един миг на отчаяно блаженство, тъй като признанието означавало насилие и колкото по-голяма била съпротивата на погнусата, толкова по-сладко… Тук лицето на Ханс Касторп помръкна, което принуди Везал да се стъписа, но това се дължеше по-скоро на присъствието на благодушния Ферге, който често бе изтъквал, че нищо не отбира от по-възвишени и по-сложни работи, отколкото на някакво съдийско-нравствено важничене от страна на нашия герой. Пък и ние винаги еднакво сме се пазили да не го представим нито по-добър, нито по-лош, затова нека се знае, че когато една вечер бедният Везал на четири очи с бледи думи му се примоли да подели с него, за бога, някои подробности за преживяванията и опита си от втората част на карнавалната нощ, Ханс Касторп със спокойна доброта изпълни желанието му, без в тази сцена да имаше някакъв низък, лекомислен примес, както може би си мисли читателят. Въпреки това ние имаме основания да изключим и него, и себе си от тази история; ще добавим само, че Везал след това с удвоена преданост носеше пардесюто на любезния Ханс Касторп.

Толкова за новите сътрапезници на Ханс. Мястото от дясната му страна бе свободно — само временно бе заето, само няколко дни от един пришълец, какъвто бе той на времето, от един посетител роднина, гост от равнината и пратеник оттам, както би могло да се каже, с една дума, от Хансовия чичо Джеймс Тинапел.

Странно бе това, че изведнъж до него седеше един представител и вестител от дома, който носеше в тъканта на английския си костюм още свежа атмосферата на стария, потънал в забвение предишен живот, на един дълбоко вкоренен „висш свят“. Но това се очакваше. Отдавна Ханс Касторп предвиждаше една подобна атака от равнината и дори съвсем точно имаше пред вид и лицето, което щеше да се заеме с разузнаването — а това не бе никак трудно; тъй като Петер, мореплавателят, не бе много пригоден за тази работа, а за прачичото Тинапел се знаеше, че и десет коня не биха могли да го довлекат до тия места, където условията на въздушното налягане можеха всячески да му навредят. Не, на Джеймс щеше да се падне по поръчение на семейството да види какво става с пропадналия племенник, който отдавна вече му се надяваше. Но откакто Йоахим се беше върнал сам и бе осведомил кръга на роднините за положението тук, бе дошъл и даже преминал редът на атаката, така че Ханс Касторп ни най-малко не се изненада, когато само някакви две седмици след заминаването на Йоахим портиерът му предаде телеграма, която се оказа известие за скорошното пристигане на Джеймс Тинапел, както още преди отварянето можеше да се предположи. Той имал работа в Швейцария и решил да използва случая да се изкачи до Ханс. Да го чакали в другиден.

„Добре — помисли Ханс Касторп. — Хубаво“ — помисли той. И даже вътрешно добави нещо като „моля, моля!“. „Ти и понятие си нямаш“ — обърна се той мислено към тръгналия за насам. С една дума, той посрещна съобщението с голямо спокойствие, между впрочем го предаде и на придворния съветник Беренс, и на администрацията — стаята на Йоахим бе още свободна — и на третия ден, по времето на собственото си някогашно пристигане, значи, към осем часа вечерта (беше вече тъмно), замина за гарата на селото със същото твърдо возило, с което бе изпратил Йоахим, за да посрещне пратеника на равнината, който бе дошъл на проверка.

Червен като киновар, без шапка, само по сако, той застана на края на перона, когато влакчето довтаса, и се намери под прозореца на своя роднина, когото подкани да слезе — вече бил пристигнал. Консулът Тинапел — той бе вицеконсул, помагаше на стария много дейно и в тази почетна длъжност — бе премръзнал, сгушен в зимния си балтон, тъй като октомврийската вечер бе порядъчно студена, малко не стигаше, за да се проясни напълно времето и навсякъде да помръзне, което сигурно щеше да стане сутринта; той слезе от купето с изненадана веселост, която изрази с малко сухите, много цивилизовани форми на фин северозападен германец и господин, поздрави племенника си с подчертан израз на задоволство от добрия му вид, видя, че хромият го освободи от всяка грижа за багажа и вън се намести с Ханс Касторп върху високата и твърда седалка на колата. Под богато осеяното със звезди небе те потеглиха и Ханс Касторп, извърнал глава назад и вдигнал показалец, заобяснява на чичото-братовчед небесните ширини, със слова и жестове определяше ту това, ту онова съзвездие и наричаше по име планети — докато гостът, съсредоточен повече върху личността на своя придружител, отколкото върху космоса, си казваше, че е възможно и не е чак толкова налудничаво сега, тук и веднага да се разправя за звездите, но че имаше достатъчно други, по-неотложни работи. Той попита Ханс Касторп откога е толкова добре запознат със света там горе; отговори му се, че това е печалба от задължителното вечерно лежане на балкона през пролетта, лятото, зимата и есента. Как? Той лежи нощем на балкона? О, да. И консулът ще лежи. Няма да има друг избор.

— Сигурно, раз-бира се — каза Джеймс Тинапел отзивчиво и малко подплашен. Неговият роднина говореше спокойно и монотонно. Той седеше до него без шапка, без балтон в клонящия към мраз хлад на есенната вечер.

— Тебе май никак не ти е студено? — попита го Джеймс, тъй като самият той трепереше под дебелото един пръст сукно на балтона си, а в изговора му имаше нещо и припряно, и сковано, защото зъбите му проявяваха склонност да затракат.

— На нас не ни е студено — отвърна Ханс Касторп спокойно и отривисто.

Консулът не спря да го разглежда отстрана. Ханс Касторп не се осведоми за роднините и познатите в къщи. Поздравите оттам, които Джеймс му предаде, също и поздравите на Йоахим, който вече служеше в полка, той прие със спокойна благодарност, без да се занимае повече с обстоятелствата в родния град. Обезпокоен от нещо неопределено, което не можеше да си обясни дали изхожда от племенника или води произхода си от него самия и физическото му състояние от пътя, Джеймс Тинапел се оглеждаше, без да може много нещо да забележи от пейзажа на високопланинската долина и дълбоко пое въздух, който при издишането обяви за разкошен. Естествено, отговори другият, ненапразно тоя въздух е прочут нашир и надлъж. Той имал силни свойства. Въпреки че ускорявал общото горене, организмът успявал да набере белтъчини. Тоя въздух можел да лекува болести, които всеки човек носи латентно у себе си, но на първо време здравата ги насърчавал благодарение на един общ органичен подтик и импулс ги докарвал, така да се каже, до празничен изблик. Пардон, но как така празничен? — Точно така. Дали гостът не е забелязал, че в разразяването на една болест има нещо празнично, че то представлява един вид увеселение за тялото.

— Сигурно, раз-бира се — припряно отвърна с неовладяна долна челюст чичото и после съобщи, че може да остане осем дни, тоест една седмица, значи, седем дни, а може би и само шест. Тъй като, както вече бил казал, намирал вида на Ханс Касторп извънредно добър и укрепнал благодарение на лечението, което надвишило с времетраенето си всички очаквания, той смятал, че племенникът ще се върне заедно с него у дома.

— Де, де, да не се изсипваме чак толкова — каза Ханс Касторп.

Чичо Джеймс приказвал точно като някой отдолу. Да се поогледал малко най-напред тук горе, да свикнел с тукашния живот и тогава щял да промени схващанията си. Въпросът бил да се получи пълно излекуване, именно това било решителното — без остатък — и неотдавна Беренс му трупнал още половин година. Тук чичото го заговори с „момчето ми“ и попита дали е полудял.

— Нима си напълно полудял? — попита той. Ханс бил изкарал вече една ваканция от пет тримесечия, а сега пък и още две на туй отгоре! Никой, виждал и всемогъщият бог, нямал толкова време за губене! Тогава Ханс Касторп спокойно и отривисто се изсмя с лице към звездите. Да, време! Що се отнасяло тъкмо до него, до човешкото време. Джеймс трябвало най-напред да ревизира досегашните си понятия, преди да заговори на тая тема тук горе.

Още утре щял да каже в интерес на Ханс една-две сериозни думи на тоя господин придворен съветник! — закани се Тинапел.

— Направи това! — каза Ханс Касторп. — Той ще ти се хареса. Интересен характер, едновременно юначага и меланхолик. — А после посочи към светлините на санаториума „Шатцалп“ и разказа мимоходом за мъртъвците, които свличали по пистата за бобслей.

Господата вечеряха заедно в ресторанта на „Бергхоф“, след като Ханс Касторп бе въвел госта в Йоахимовата стая и го остави да се освежи малко. Стаята била опушена с Н₂СО, каза Ханс Касторп — толкова основно, сякаш бившият й обитател не бил чисто и просто заминал без разрешение, а напуснал по съвсем друг начин — не чрез exodus[29], а чрез exitus[30]. А тъй като чичото запита за смисъла на реченото, племенникът обясни:

— Жаргон — каза той. — Начин на изразяване. Йоахим дезертира — избяга при знамето; и това се случва. Но побързай, за да свариш още топла храна!

И ето ги, че седяха един срещу друг в приятно отопления ресторант, на поиздигнато място. Джуджето пъргаво им прислужваше и Джеймс поръча бутилка бургундско, която донесоха, положена в кошче. Те се чукнаха и лека жар се разля по жилите им. По-младият заговори за живота тук горе през разните годишни времена, за някои фигури в трапезарията, за пневмоторакса, чиято същност обясни, като си послужи със случая на добродушния Ферге и се разпростря върху неимоверната природа на плеврошока, не забрави и трите разноцветни безсъзнания, в които бил изпаднал господин Ферге, мирисната халюцинация, която играела роля при шока, и смеха, в който избухнал, когато щял да умре. Само той поддържаше разговора. Джеймс ядеше и пиеше здравата, както бе свикнал, и на туй отгоре с апетит, изострен от пътя и промяната на въздуха. Все пак той навремени прекъсваше яденето — седеше с уста пълна с храна, която забравяше да сдъвче, поставяше в тъп ъгъл върху чинията ножа и вилицата и се вторачваше в Ханс Касторп, сякаш без сам да си дава сметка за това и без другият да го бе почувствал. Върху покритите с оредяла руса коса слепоочия на консула Тинапел се очертаваха изпъкнали жили.

За домашни работи не стана дума, нито пък за лично семейни, за градски или за служебни; не стана дума и за фирмата, „Тундер & Вилмс“, корабостроителница, машинна фабрика и котлостроителница, която все още очакваше постъпването на младия стажант, което естествено бе толкова малко нейно единствено занимание, че възникваше въпросът дали изобщо вече го очакваше. През време на пътуването в колата, а и после Джеймс Тинапел бе засегнал тези теми, но те отпаднаха и замряха, отблъснати от спокойното, определено и непритворно равнодушие на Ханс Касторп — от някаква недостъпност и неуязвимост, които напомняха неговата нечувствителност към есенния вечерен хлад, думите му: „На нас не ни е студено“ може би бяха причина, дето чичо му понякога толкова втренчено се взираше в него. Разговорът засегна и старшата сестра, лекарите, лекциите на д-р Кроковски — така се бе паднало, че Джеймс щеше да присъства на една от тях, ако останеше осем дни. Кой каза на племенника, че чичото има желание да посети лекцията? Никой. Той предположи това с толкова спокойна сигурност го предпостави като решено, че дори само мисълта за едно неявяване трябваше да се появи в някаква неестествена светлина и чичото се опита да отклони всяко подозрение с едно: „сигурно, раз-бира се“, сякаш за миг през главата му бе минало нещо невъзможно. Това именно бе силата, която господин Тинапел неопределено, но неотразимо усещаше, и тъкмо тя го караше да разглежда племенника си — сега между впрочем с отворена уста, тъй като дихателният път през носа му се бе затворил, макар че, доколкото знаеше, консулът нямаше хрема. Той слушаше своя роднина да му говори за болестта, която тук представляваше общия професионален интерес на всички, и за предразположенията към нея; за скромния, но упорит случай на Ханс Касторп; за дразненето, което бацилите упражняват върху тъкановите клетки на трахейните разклонения и на алвеолите, за образуването на туберкули и производството на разтворими упойващи отрови, за разпадането на клетките и за съсирващия процес, при който възниквал въпросът дали се стига до оздравителен застой посредством калцираща петрификация и зарастване на съединителните тъкани, или процесът се разраства в по-големи възпалителни участъци, разяжда наоколо по-големи пространства и разрушава органа. Той чу за бясно ускорената, галопираща форма на този процес, която за няколко месеца и дори недели довежда до exitus, чу за пневмотомията и голямото професионално майсторство на придворния съветник, за белодробната резекция, каквато утре или в най-скоро време ще направят на една новопристигнала, до неотдавна пленителна шотландка, която страдала от белодробна гангрена, белодробна некроза, така че у нея се бил загнездил някакъв чернозеленикав смрад и по цял ден й давали да вдишва пулверизирана карболова киселина, за да не загуби ума си от отвращение към самата себе си — и изведнъж така се случи, че консулът, съвсем неочаквано и за най-голям негов срам, избухна. Той прихна да се смее, естествено веднага ужасен се опомни и овладя, закашля се и по всеки начин се опита да заличи това, което тъй безсмислено бе допуснал; същевременно между впрочем за свое успокоение, което криеше в себе си ново безпокойство, консулът установи, че Ханс Касторп не обърна никакво внимание на злополуката, която не можеше да не е забелязал, а я отмина с нехайност, която се характеризираше не като тактичност, внимателност, учтивост, а като чисто равнодушие и недосегаемост, като търпимост от страхотна величина, сякаш отдавна се бе отучил да се чуди на такива случаи, но било защото консулът пожела допълнително да наметне булото на малко разум и смисъл върху веселото си избухване, било по някакви други съображения, но той изведнъж се впусна в един мъжки и клубен разговор; както си му бяха изпъкнали жилите на главата, започна да разправя за една тъй наречена шансонетка, една певачка, жена и половина, която се подвизавала по това време в Санкт Паули и държала в напрежение мъжкия свят в родната република със своя темперамент и чар, които описа на братовчед си. При тези описания езикът му малко се преплиташе, но той нямаше защо да се тревожи, тъй като неудивляващата се търпимост на събеседника му очевидно се разпростираше и върху това явление. Все пак необикновената умора от пътешествието, която го бе налегнала, постепенно толкова се изяви, че той към десет и половина часа вече настоя да се разотидат и вътрешно съвсем не бе възхитен, когато се срещнаха в хола с многократно споменавания д-р Кроковски, който бе седнал да чете вестник край една от вратите към салоните и с когото го запозна племенникът. На мъжественото весело обръщение на доктора той почти с нищо друго не намери да отговори, освен с едно „сигурно, раз-бира се“ и се зарадва, когато племенникът напусна Йоахимовата дезинфекцирана стая и през балкона влезе в своята, след като му каза, че ще го вземе сутринта в осем часа за закуска. После консулът се стовари в леглото на дезертьора с обичайната леканощна цигара в уста и на косъм щеше да предизвика пожар, защото на два пъти го обори сън, докато все още държеше между устните си тлеещата угарка.

Джеймс Тинапел, когото Ханс Касторп наричаше ту чичо Джеймс, ту просто само Джеймс, беше един дългокрак господин на около четиридесет години, облечен в английски платове и бельо като цвят, с канареножълта, пооредяла коса, близкостоящи сини очи, подстригани, наполовина избръснати мустаци и крайно добре гледани ръце. Съпруг и баща от няколко години насам, той — без да бе принуден за това да напусне обширната вила на стария консул на Харвестехудер Вег — се проявяваше в къщи като един твърде енергичен, съобразителен и независимо от своята елегантност студен делови бизнесмен; жена му принадлежеше към неговия обществен кръг — също така цивилизована и фина, със същия тих, бърз и подчертано учтив начин на изказване; когато обаче попаднеше в сфера на чужди нрави, на път, например в южните предели на страната, консулът възприемаше известна припряна предупредителност, една учтива, прибързана готовност да се самоотрече, която в никой случай не се дължеше на някаква несигурност в собствената култура, но, напротив — на увереността в нейната пълна затвореност и на желанието да коригира своята аристократична обусловеност и да не прояви никакво учудване дори всред такива форми на живот, които му се струваха невероятни. „Естествено точно така, раз-бира се!“ — бързаше той да каже, за да не помисли някой, че е наистина фин, но ограничен. Естествено той бе дошъл сега тук с една определена делова мисия, дошъл бе със задачата и намерението енергично да се намеси, да „изтръгне“ (както вътрешно се изразяваше) мудния млад роднина и да го прибере дома, но все пак си даваше сметка, че оперира на чужда територия — още в първия момент той осезателно бе засегнат от предчувствието, че се намира като гост всред един свят и една атмосфера на нрави, които не само не отстъпваха по затворена самоувереност на неговия собствен мир, но и дори го надминаваха, така че деловитата му енергия веднага се намери в много сериозно вътрешно противоречие с неговата благовъзпитаност, тъй като самочувствието на тукашната среда се оказа направо потискащо.

Това именно бе предвидил Ханс Касторп, когато вътрешно бе отговорил на консуловата телеграма с едно невъзмутимо „моля-моля!“. Но не бива да си мислим, че съзнателно бе използвал нравствената сила на околната среда против чичо си. Твърде отдавна той бе станал вече нейна частица и не си послужи с нея против нападателя, а обратно, така че всичко се разви с деловита простота — от момента, когато някакъв неопределен полъх от личността на племенника бе навял у консула предчувствието за безперспективността на начинанието му, до края и изхода, които неволно предизвикаха у Ханс Касторп една естествена, тъмна усмивка.

На първото утро, след закуската, при която уседналият пансионер запозна гостенина с цвета на сътрапезниците, Тинапел разбра от придворния съветник Беренс, който, едър и многоцветен, следван от чернобледия асистент, доплува до трапезарията, за да подхвърли бегло своя реторичен утринен въпрос: „Хубаво ли спахте?“ — разбра, казваме, от придворния съветник, че не само е имал блестящото и велико хрумване да дойде тук горе да се повиди със своя усамотен племенник, но че е постъпил много добре и в свой собствен интерес, защото очевидно е напълно анемичен. Анемичен, той, Тинапел? И как още, каза Беренс и с показалеца си придръпна надолу единия му долен клепач. В най-висша степен! — каза той. Господин чичото щял да постъпи направо разумно, ако за няколко седмици се поизтегне на балкона и изобщо във всички подробности се води по примера на своя роднина. При неговото състояние нищо по-разумно не можел да стори човек, освен да поживее някое и друго време както при лека tuberculosis pulmonum, която между впрочем винаги била налице. „Естествено, раз-бира се!“ — побърза да каже консулът и някое и друго време с усърдна учтивост и отворена уста проследи издадения тил на отплуващия придворен съветник, докато племенникът му нехайно и безчувствено стоеше до него. После отидоха на разходка до пейката при водния улей — съгласно предписанието, — след което Джеймс Тинапел изкара първия си режимен час на лежане под ръководството на Ханс Касторп, който му зае едно от своите одеяла от камилска вълна (консулът си носеше едно от дома, а на племенника му стигаше напълно и едно, като се има пред вид хубавото есенно време); хватка по хватка опитният пациент му показа изкуството на омотаването и дори, след като консулът бе омотан и изгладен като мумия, отново го разви, за да повтори ученикът вече сам, подпомогнат от необходимите съвети, установената процедура, след което го научи как да закрепва ленения слънчобран и как да го наглася към слънцето.

Консулът остроумничеше. Духът на равнината още вирееше у него и той се подиграваше на това, което го учеха, както се бе вече подиграл на отмерената разходка след закуската. Но когато видя спокойната недоумяваща усмивка, с която племенникът пресрещна шегите му, усмивка, която обрисуваше цялата стегната самоувереност на тукашните нрави, той се уплаши за своята бизнесменска енергия и припряно реши да предизвика веднага, час по-скоро, още този следобед, решителния разговор с придворния съветник относно положението на племенника си — докато още разполагаше със собствен дух и сили от равнината, тъй като усещаше, че тия сили чезнат, че духът на това място и неговата собствена благовъзпитаност са сключили един опасен вражески съюз против тях.

Освен това той почувства, че придворният съветник съвсем ненужно му бе препоръчал да се приспособи заради анемията си към навиците на болните тук горе: това се наложи от само себе си, изглежда, не съществуваше никаква друга мислима алтернатива; за един благовъзпитан човек като него отначало не бе възможно да различи дали — благодарение на спокойствието и недосегаемата самоувереност на Ханс Касторп — това само тъй изглеждаше, или действително и безусловно нищо друго не бе възможно и мислимо. Нищо не можеше да бъде по-убедително от факта, че след първото режимно лежане последва изобилната втора закуска, която убедително предизвика разходката до курорта — а после Ханс Касторп отново пови чичо си. Пови го, това бе точният израз. Той го постави да лежи под есенното слънце на стол, чиито удобства бяха безспорни и дори предостойни за възхвала, постави го да лежи, както и сам легна, докато гръмогласният гонг ги призова на обед в кръга на пациентите, който се оказа първокласен, съвършен и толкова изобилен, че последвалото главно режимно лежане бе нещо повече от един чисто външен ритуал, не, то се наложи като вътрешна необходимост и по абсолютно лично убеждение. Тъй продължи денят до колосалната вечеря и до събирането в салона със забавните оптически уреди — просто нищичко не можеше да се възрази против една дневна програма, която тъй кротко се налагаше със своята себепонятност и която не би създала поводи за възражения дори ако критичните способности на консула не бяха в състояние, което той не искаше да нарече направо призляване, то обаче бе досадна съставка от умора и възбуда, придружени от едновременни усещания на горещина и студ.

За предизвикване на очаквания с безпокойство разговор бяха тръгнали по служебния път: Ханс Касторп се бе обърнал към масажиста, който предаде молбата му на старшата сестра; по този случай консул Тинапел се запозна по един особен начин с нея: тя се появи на балкона, където го завари да лежи, повит като безпомощен пеленак, и със своите чуждоземни маниери постави на голямо изпитание неговата благовъзпитаност. Уважаемият „неин човек“, тъй разбра той, трябвало да бъде любезен и да потърпи няколко дни, придворният съветник бил зает, операции, генерални прегледи, давали преднина на страдащите люде, съгласно християнските принципи, а след като той уж бил здрав, трябвало да свикне с това, че тук не представлява номер едно и че ще му се наложи да потърпи и почака. Друго било, ако случайно искал генерален преглед — нещо, което не щяло да учуди нея, сестра Адриатика, нека само я погледнел, така, око в око, неговият поглед бил малко помътен и блуждаещ, тъй както го гледала да лежи, не изглеждал, общо взето, много по-различно от човек не съвсем в изправност, не съвсем чист, дано правилно я разберял — и да кажел за какво се отнася неговото искане: за преглед ли или за частен разговор — За второто, раз-бира се, за частен разговор! — увери я все още лежащият консул. — Тогава можел да почака, докато го повикат. За частни разговори придворният съветник рядко имал време.

С една дума, всичко потръгна иначе, а не както си бе представял консулът — пък и разговорът със старшата сестра нанесе сериозен удар върху неговото равновесие. Твърде благовъзпитан, за да каже неучтиво на племенника си, чието невъзмутимо спокойствие недвусмислено говореше за единодушието му с порядките тук горе, колко отблъскваща му се е сторила тази жена, той само внимателно почука на вратата му и го запита дали намира старшата сестра за много оригинална дама — след един бегъл изпитателен поглед в пространството Ханс Касторп се съгласи горе-долу с него и го запита на свой ред дали госпожица Милендонк е успяла да му продаде термометър. „На мене ли, не. Това в нейния бранш ли е?“ — отвърна чичото… Но лошото бе, че изразът на племенника му бе недвусмислен ако се бе случило и това, за което бе запитал, той пак не би се учудил. „На нас не ни е студено“ — казваше този израз. Но консулът мръзнеше, той постоянно мръзнеше с пламнала глава и си помисли, че ако старшата сестра действително му бе предложила термометър, положително щеше да го откаже, но че това в края на краищата нямаше да бъде правилно, защото не е прилично да ползва чужд термометър, например този на племенника си.

Тъй протекоха няколко дни, четири или пет. Животът на пратеника се движеше върху релсите, които му бяха поставили — немислимо изглеждаше, че може да се движи извън тях. Консулът си имаше свои преживелици, събираше впечатления — нека не го проследяваме повече в тази област. Един ден той вдигна в стаята на Ханс Касторп някаква черна стъклена плочка, която стоеше на скрина подпряна върху миниатюрен, изрязан от дърво триножник, между други дребни лични предмети, с които собственикът бе украсил разтребеното си жилище; вдигна я срещу светлината и тя се оказа някакъв фотографски негатив.

— Какво е пък това? — запита чичото, докато я разглеждаше… Можеше да пита, колкото си иска! Портретът бе без глава, той представляваше скелет на горната част на човешки труп в мъглявата обвивка на плътта — между впрочем женски торс, както пролича.

— Това ли? Един сувенир — отвърна Ханс Касторп. След което чичото каза едно „пардон“, остави портрета върху триножника и бързо се отдалечи от него. Това само като един пример за неговите преживелици и впечатления през тия четири или пет дни. Той посети и една от конференциите на д-р Кроковски, тъй като бе немислимо да не отиде. Що се отнася до молбата му за частен разговор с придворния съветник Беренс, на шестия ден желанието му се изпълни. Повикаха го и след закуската той слезе в сутерена, решен да поговори сериозно с този човек във връзка с племенника си и неговото разточителство на време.

Когато отново се качи, той със спаднал глас попита:

— Де се е чуло и видяло такова нещо?!

Но беше явно, че Ханс Касторп положително е чувал и виждал такова нещо и че от това пак няма да му е студено; ето защо консулът замълча и на не особено любопитния въпрос на племенника си отвърна само с едно „нищо, нищо“, но от него час у госта се забеляза нов навик: той взе да поглежда косо някъде нагоре, със смръщени вежди и заострени устни, след което бърже извръщаше глава и отправяше така описания поглед в противоположна посока… Да не би пък срещата с Беренс да бе протекла не така, както си бе представял консулът? Да не би пък да бе станало дума не само за Ханс Касторп, а и за самия него, за Джеймс Тинапел, така че разговорът бе загубил своя частен характер? Държането му даваше повод за такива разсъждения. Консулът се показваше силно развеселен, бъбреше много, безпричинно се смееше и забиваше пестник в слабините на племенника си с възгласа: „Хало, стари приятелю!“ Но очите му взеха да се насочват и към по-определени предмети — било на трапезата, било при режимните разходки и вечерните събирания.

Отначало консулът не бе обърнал особено внимание на някоя си госпожа Редиш, съпруга на полски индустриалец, която седеше на масата на временно отсъстващата госпожа Заломон и лакомия ученик с кръглите очила; и действително тя бе само една дама като всичките от терасата за лежане, между впрочем набитичка и закръгленичка брюнетка, не съвсем млада, вече малко посивяла, но с грациозна двойна брадичка и живи кафяви очи. И помисъл не можеше да има, че тя по цивилизованост би могла да се мери с госпожа консулшата Тинапел долу в равнината. Ала в неделя, след вечерята, в хола, благодарение на една деколтирана черна рокля с пайети, която тя носеше, консулът направи откритието, че госпожа Редиш притежава гърди, матовобели, силно притиснати една о друга женски гърди, рязката помежду които се виждаше почти додолу, и това откритие разтърси и възхити този зрял и фин мъж до дъното на душата му — сякаш кой знае какво ново, неподозирано, невъобразимо нещо му се бе случило. Той се постара да се запознае с госпожа Редиш, завърза дълъг разговор с нея, отначало прав, а после и седнал, и с песен на уста се прибра за спане. На следния ден госпожа Редиш не носеше вече черна рокля с пайети, прелестите й бяха забулени, но консулът си знаеше, каквото знаеше, и не изневери на своите впечатления. Той причакваше тази дама по време на разходките, за да тръгне редом с нея, заговаряше я, извърнат и приведен към нея по един особен, сърдечен и очарователен начин, на трапезата вдигаше чаша насреща й за наздравица, която тя му връщаше, а при усмивката й проблясваха златните капсули, с които бяха облечени голяма част от зъбите й; в разговор с племенника си той я обявяваше чисто и просто за „божествена жена“, след което отново почваше да си пее. Всичко това Ханс Касторп посрещаше със спокойно търпение, с вид, сякаш че тъй трябваше да бъде. Но то едва ли бе от естество да укрепи авторитета на по-стария роднина, а и зле се съгласуваше с мисията на консула.

Обедът, при който той поздрави госпожа Редиш с вдигната чаша, и то на два пъти: при рибеното рагу и после при десерта, беше същият, в който придворният съветник Беренс бе взел участие на масата на Ханс Касторп и неговия гост — нали той сядаше всеки път поред на една от седемте маси, където челното място бе винаги резервирано за него. Сключил огромните си ръце пред чинията, той седеше със своите позасукани мустачки между господин Везал и гърбавия мексиканец, с когото говореше по испански — тъй като той владееше всички езици, също и турски, и унгарски, — и със своите сини, подпухнали, кървясали очи наблюдаваше как консулът Тинапел поздравява отвъд госпожа Редиш с чаша бордо. После, по време на яденето, той изнесе една малка лекция, подсторен от Джеймс, който през цялата дълга маса ни в клин, ни в ръкав му постави въпроса какво става, когато човек изтлява. Господин придворният съветник бил изучавал телесните работи, тялото влизало изрично в неговия бранш, той бил, така да се каже, един вид цар в тая област, ако човек можел да се изрази така, ето защо нека поразкажел какво става, когато тялото почне да се разлага!

— Преди всичко ви се пуква търбухът — почна придворният съветник, наведен над сключените си ръце с подпрени лакти. — Лежите си вие върху талаша и дървените стърготини, а газовете, разбирате ли, почват да ви разпъват отвътре, здравата ви надуват, както хъшлаците напомпват жаби понякога — вие в края на краищата се превръщате в истински балон, а после тумбакът не може да издържи налягането и се пуква. Прас, и изведнъж ви олеква, с вас се случва същото, както с Юда Искариотски, когато е паднал от клона, вие се изсипвате. Мда, а после ставате всъщност отново годен за доброто общество. Ако получите домашен отпуск, бихте могли да посетите вашите опечалени близки, без да ги шокирате. Това ще значи, че сте се измирисали. Излезете ли след това на въздух, ще бъдете отново съвсем прилични господа — като гражданите на Палермо, които висят в подземията на капуцинския орден пред Порта Нуова. Сухи и елегантни висят те там и се ползват с всеобщо уважение. Всичко зависи от това дали човек се е измирисал.

— Ама раз-бира се! — каза консулът. — Крайно ви благодаря. — А на следната утрин изчезна.

Нямаше го, заминал бе с най-ранното влакче надолу към равнината — естествено не без да си бе уредил работите: кой би помислил нещо друго! Платил си бе сметката, внесъл бе хонорара за извършения преглед, тихомълком, без нито дума да каже на своя роднина, си бе стегнал двата ръчни куфара — това вероятно бе станало вечерта или призори, когато всички още са спали — и когато Ханс Касторп влезе по времето на първата закуска в стаята на чичото, я намери опразнена.

Той застана на прага с опрени на хълбоците ръце и каза: „Тъй, тъй.“ Тук неговите черти трепнаха в някаква тъжна усмивка. „А, така“ — добави после той и кимна. Ето че някой си е плюл на петите. Презглава, с безмълвна привързаност, сякаш е трябвало да се възползва от един миг, когато е намерил сили да вземе решение, и за нищо на света не е искал да го пропусне, той си е нахвърлил партакешите в куфара и духнал: сам, непридружен, не след изпълнение на почетната си мисия, но безкрайно доволен, че и сам се е измъкнал, този добряк и беглец към знамето на равнината, този чичо Джеймс. Е, на добър му час!

Ханс Касторп никому не даде да забележи, че нищо не е знаел за предстоящото отпътуване на своя роднина — никому, дори и на хромия, който бе изпратил консула до гарата. Той получи една картичка от Боденското езеро със съдържание: Джеймс бил получил телеграма, с която го викали по неотложна работа в равнината. Не искал да безпокои племенника си. Учтива лъжа. „Приятно прекарване и занапред!“ Това подигравка ли бе? Тогава тя бе много изнасилена, защото на чичото съвсем не му е било до подигравка и шеги, когато е заминавал стремглаво — напротив, той е разбирал, вътрешно, картинно, пребледнял от ужас е разбирал, че ако сега, след едноседмичния престой тук горе, се върне в равнината, там долу доста време ще му се вижда напълно погрешно, неестествено и непозволено това, дето след закуската не излиза на задължителна разходка, нито пък че после не се омотава съгласно ритуала, за да се просне хоризонтално на чист въздух, а направо си отива в кантората. И тази ужасяваща констатация е била непосредствената причина за неговото бягство.

Тъй приключи опитът на равнината да прибере изпуснатия Ханс Касторп. Младият мъж не се самозалъгваше: пълният неуспех, който той бе предвидил, имаше решително значение за отношението му към онези там долу. За равнината той се изрази в едно вдигане на рамене и окончателно отписване, на него обаче той донесе съвършената свобода, от която сърцето му най-сетне бе престанало да изтръпва.

[29] Изход (лат.). ↑

[30] Смърт (лат.). ↑

Operationes spirituales[31]

Лео Нафта произхождаше от едно малко селище близо до галицийско-волинската граница. Баща му, за когото говореше с уважение, очевидно поради чувството, че в края на краищата достатъчно е надрасъл своя първоначален свят, за да може да съди благосклонно за него, беше там шохет, ритуален колач на добитък — и колко много се различаваше тази професия от професията на християнския месар, който бе занаятчия и търговец. Не такъв бе бащата на Лео. Той беше служебно лице, и то духовно служебно лице. Сам равинът бе проверил благочестивата му сръчност и го бе упълномощил да убива подлежащия на клане добитък съгласно Мойсеевия закон и според предписанията на Талмуда; Илия Нафта, чиито очи по описанието на сина излъчваше звезден зрак и били изпълнени с тиха задушевност, бе възприел една свещеническа осанка, някаква тържественост, която напомняше, че в старо време убиването на определения за клане добитък действително е било работа на жреца. Когато Лео — или Лейб, както го наричаха в детството му — бе допускан на двора да гледа как баща му изпълнява своята ритуална служба с помощта на един як момък евреин с атлетично телосложение, пред когото дребничкият Илия с русата закръглена брада изглеждаше още по-деликатен и крехък, как замахва с големия шахотов нож и го забива дълбоко в областта на вратния прешлен, докато прислужникът събира бликналата димяща кръв в бързо напълващи се съдове, той възприемаше това зрелище с оня детски поглед, който вниква през сетивния във вътрешния свят и който трябва да е бил особено присъщ на сина на звездоокия Илия. Той знаеше, че месарите християни са задължени да зашеметяват с удар на топуз или брадва добичето, преди да го умъртвят, и че това предписание им бе дадено, за да се избегне мъчението на животното и жестокостта; в замяна баща му, макар и много по-деликатен и по-мъдър от онези дръвници, пък и звездоок като никой от тях, изпълняваше закона, като нанасяше на божията твар смъртния удар при пълно съзнание и оставяше да изтича кръвта й, докато рухне на земята. Момчето Лейб намираше, че методът на недодяланите гоими е плод на простимо мирско добродушие, но че така далеч не се оказва същата почит на Твореца, както с тържественото немилосърдие в обичая на баща му, и тъй у него представата за благочестие се свърза с представата за жестокост, както се свърза във фантазията му видът и миризмата на бликаща кръв с идеята за нещо свещено и духовно. Тъй като той добре виждаше, че баща му не бе избрал своето кърваво занятие поради бруталния вкус, който може би намираха у него яките момци християни и дори собственият му прислужник евреин, а заради духовното у него, заради деликатното си телосложение и звездните очи.

И наистина Илия Нафта бе мислител и мечтател, един изследовател не само на Тората, но и критик на Писанията, който се препираше с равина във връзка с техните твърдения и нерядко влизаше в свада с него. В околността, и то не само неговите единоверци, го смятаха за нещо особено, за човек, който повече знае от другите — отчасти поради неговото благочестие, от части обаче и поради причини от друг вид, които може би бяха и малко нечестиви, но във всеки случай не спадаха към обикновения порядък. Той имаше в себе си нещо сектантско, нередно, смятаха го за божи угодник, Баал-Шем или Задиг, за някакъв знахар, особено след като веднъж действително бе излекувал една жена от тежка екзема и някакво дете от гърчове, и то с кръв и заклинания. Но тъкмо този ореол на едно до известна степен дръзко благочестие, при което играеше роля кървавият полъх на занаята му, стана причина за неговата гибел. Защото по време на някакъв народен смут и погром, предизвикан от неизяснената смърт на две християнчета, Илия загуби живота си по най-ужасен начин: намериха го разпънат на кръст и закован с гвоздеи о вратата на пламтящата му къща, след което жена му, макар туберкулозна и болна на легло, грабна момчето Лейб и другите си четири деца и всички побягнаха от тия места с вдигнати към небето ръце, с викове и ридания.

Благодарение на предвидливостта на Илия покрусеното семейство не бе останало съвсем без средства, отдъхнаха си в едно градче във Форарлберг, където госпожа Нафта си намери работа в памучна предачница; там тя работи, доколкото и докогато имаше сили, а през това време по-големите деца посещаваха първоначалното училище. Но ако това, което в духовно отношение предлагаше поменатото заведение, изглеждаше достатъчно за състоянието и потребностите на Леовите братя и сестри, то далеч не достигаше за него самия, най-големия от тях. От майка си той бе наследил зародиша на гръдната болест, от баща си обаче, освен деликатното телосложение, една извънмерна интелигентност, духовни дарби, които още отрано се съчетаваха с инстинктивна високомерност, повишено честолюбие, изгарящ стремеж към по-изискани форми на съществуване и го караха страстно да желае да се издигне над сферата на своя произход. Независимо от училището четиринадесет-петнадесетгодишният младеж бе усъвършенствал духа си по стихиен и нетърпелив начин, бе подхранвал своята интелигентност посредством книги, които съумяваше да си набави. Той мислеше и казваше неща, които принуждаваха болнавата му майка да свива косо глава между раменете и да вдига нагоре измършавелите си ръце. Неговата природа и неговите отговори привлякоха върху му вниманието на местния равин, един набожен и учен човек, който го взе за частен ученик и задоволяваше влечението му към формалното с уроци по еврейски и класически езици, а влечението му към логичното — с напътствия в математиката. Ала добрият човек пожъна черна неблагодарност: колкото повече време минаваше, толкова по-ясно ставаше, че е откърмил змия на гърдите си. Както на времето Илия Нафта и неговият равин, така и сега: двамата не се разбираха, между учител и ученик възникваха религиозни и философски търкания, които постоянно се изостряха; какви ли не мъки трябваше да понася почтеният книжник от духовното вироглавство, от манията за критика и съмнение, от духа на отрицание, от рязката диалектика на младия Лео. На всичко отгоре Леовото остроумничене и духовно подстрекателство получиха напоследък и един революционен отпечатък: познанството със сина на един социалдемократ, член на Имперския съвет, а после и със самия герой на масите, бе повело духа му по политически пътеки, бе дало на страстта му към логиката една социалкритична насока; неговите речи караха да настръхват косите на добряка талмудист, който държеше на собствената си лоялност, и нанесоха последния удар на разбирателството между учител и ученик. С една дума, работите стигнаха дотам, че Нафта бе изпъден от наставника си, чийто кабинет остана затворен завинаги за него, и то тъкмо по времето, когато майка му, Рахил Нафта, лежеше на смъртно легло.

Но по това време пък, непосредствено след смъртта на майката, Лео се запозна с отец Унтерпертингер. Шестнадесетгодишният младеж седеше самотен на една скамейка всред парковите насаждения на тъй наречения Маргаретенкопф, един хълм на запад от градчето и до брега на реката Ил, отдето се откриваше приятна гледка към долината на Рейн — седеше там, потънал в мрачни и горчиви размисли върху съдбата и бъдещето си, когато един излязъл на разходка член на учителското тяло на йезуитския пансион, наречен „Зорница“, се разположи до него, постави редом шапката си, кръстоса крак връз крак под расото си на мирски свещеник и след като почете малко в молитвослова си, завърза разговор, който протече много оживено и се оказа решителен за съдбата на Лео. Йезуитът, врял и кипял човек, благовъзпитан, педагог по призвание, познавач и ловец на человеци, наостри уши при първите иронични, ясно разчленени изрази, с които сиромашкото еврейче отговаряше на неговите въпроси. Полъхна го някаква изострена, изтерзана духовност; той наблегна повече и се сблъска с познания и една гъвкава изящност на мисленето, която още повече изненадваше поради дрипавата външност на младия човек. Заговориха за Маркс, с чийто „Капитал“ Лео Нафта се бе запознал от някакво евтино издание, а оттам стана дума за Хегел, от когото или върху когото той също така бе чел достатъчно, за да може да каже някои характерни неща. Дали от общата му склонност към парадоксите или от учтив предумисъл — но той нарече Хегел „католически“ мислител; на усмихнатия въпрос на отеца как може да се обоснове това, след като Хегел, като пруски държавен философ, всъщност трябва да минава за протестант, той отговори: тъкмо думата „държавен философ“ потвърждавала, че неговото твърдение за католицизма на Хегел е право — в религиозен, макар и естествено не в църковно-догматичен смисъл. Тъй като (този съюз Нафта особено много обичаше; той добиваше нещо победоносно и неумолимо в неговата уста, а очите му светваха зад очилата всеки път, когато можеше да го вмести), тъй като понятието за политическия елемент било психологически свързано с понятието за католическия елемент, двата елемента образували една категория, която обемала всичко обективно, действено, активно, реализиращо, всичко, което влияе отвътре навън. Срещу нея стояла пиетистическа, произлязлата от мистиката, протестантската сфера. В йезуитството, прибави той, ставала очевидна политически педагогичната същина на католицизма; този орден винаги бил считал за своя област политиката и педагогиката. И той спомена накрай Гьоте, който имал корените си у пиетизма и бил сигурно протестант, но имал и здрава католическа жилка по силата на своя обективизъм и своето учение за активността. Той бил защитавал тайната изповед, а като възпитател бил почти йезуит.

Може би Нафта бе изложил тези неща, защото така вярваше или пък защото ги намираше за остроумни; може би бе говорил по угодата на своя слушател като бедняк, който трябва да се подмазва и точно преценява как може да си помогне и как да си навреди: отецът по-малко се бе интересувал за тяхната истинска стойност, отколкото за общата благоразумност, която те разкриваха; разговорът продължи и скоро личните работи на Лео станаха достояние на йезуита; срещата завърши, като Унтерпертингер покани Лео да го посети в пансиона.

Така Лео можа да пристъпи в Stella matutina[32]; в неговите представи атмосферата на това заведение бе на високо научно и обществено равнище и отдавна дразнеше копнежите му; и нещо повече: работите така се бяха докарали, че му се падна нов учител и благодетел, много по-склонен от предишния да го цени и насърчава, един наставник, чиято добрина, хладна по природа, почиваше върху жизнен опит и в чиято среда той страстно копнееше да попадне. Както много интелигентни евреи Нафта беше по инстинкт едновременно и революционер, и аристократ; социалист — и същевременно обладан от мечтата да води един живот горд и изискан, изключителен и закономерен. Първото изказване, което бе предизвикано от присъствието на един католически богослов, бе — макар че излезе чисто аналитично-сравнително — любовно признание към римската църква, която той възприемаше като една сила същевременно изискана и духовна, тоест антиматериална, антидействителна и антисветска, значи, революционна. И това преклонение бе естествено, то идеше от дън душата му, тъй като — както сам обясняваше — благодарение на своята насоченост към земни и делови работи, благодарение на своя социализъм, на своята политическа духовност еврейството стояло по-близо до католическата сфера, било несравнено по-сродно с нея, отколкото протестантизмът със своя стремеж към вглъбяване и мистична субективност; ето защо преминаването на един евреин към католическата църква било свързано несъмнено с един по-непринуден процес, отколкото ако се касаело до протестант.

Осиротял и изоставен, скаран с пастира на своята досегашна религиозна община, при това изпълнен с желание за една по-чиста жизнена атмосфера, за начин на живот, който заслужаваха неговите дарования, Нафта, който отдавна бе навършил законната възраст за взимане на решения, толкова гореше от нетърпение да премине към новата религия, че неговият „откривател“ не трябваше да положи никакви усилия, за да спечели за своето вероизповедание тази душа или по-скоро тази необикновена глава. Още преди да бе покръстен, Лео намери по настояване на отеца временен подслон в „Зорницата“, където се погрижиха и за тялото, и за душата му. Той се премести там, като с най-голямо душевно спокойствие, с нечувствителността на един духовен аристократ предостави невръстните си братя и сестри на обществената благотворителност и на една участ, която отговаряше на по-малките им дарования.

Мястото и земите на възпитателното заведение бяха обширни, както и сградите, в които можеха да се поберат около четиристотин питомци. Комплексът обхващаше гори и пасища, пет-шест игрища, селскостопански постройки, обори за стотици крави. Институтът бе едновременно пансион, спортна академия, школа за учени и храм на музите, тъй като постоянно имаше театър и музика. Животът тук бе и господарски, и манастирски. Със своята дисциплина и елегантност, със своята приятна умереност, със своята духовност и добра отхрана, с точността на разнообразната дневна програма той гъделичкаше най-съкровените инстинкти на Лео, който бе свръхщастлив. Получаваше превъзходни ястия и една обширна магерница, където мълчанието бе задължително както и по коридорите на заведението и където един млад наставник, седнал на висока катедра посред помещението, им четеше на висок глас, докато се хранеха. Той пламтеше от ревност при учението и въпреки малко слабите си гърди правеше всичко, за да е наравно с другите следобед при игрите и спорта, благоговението, с което всеки делник изслушваше ранната литургия и с което участваше в неделя в тържествената служба, трябваше да възрадва отците-педагози. Неговото държане в обществото ги задоволяваше не по-малко. В празнични дни, следобед, след закуската с кейк и вино той излизаше на разходка в строй, облечен в сиво-зелена униформа, с права колосана яка, с широки кантове на панталоните и кепе.

Благодарно възхищение го изпълваше от снизхождението, с което посрещаха неговия произход, неговото неотдавнашно покръстване и изобщо неговите лични работи. Никой, изглежда, не знаеше, че бе приет безплатно в заведението. Наредбите отклоняваха вниманието на другарите му от факта, че той нямаше семейни връзки и отечество. Получаването на пакети с хранителни продукти и лакомства бе изобщо забранено. Каквото въпреки това пристигаше, се разпределяше и Лео получаваше своя дял. Космополитизмът на заведението възпрепятстваше всяко очебийно изпъкване на расовите му черти. Тук имаше млади южняци, португалски южноамериканци, които повече приличаха на евреи от него, и така не ставаше и дума за такава класификация. Етиопският принц, който бе постъпил едновременно с Нафта, бе дори един истински къдрав негърски тип, но при това много изискан.

В класа по реторика Лео прояви желание да следва богословие и ако случайно го сметнат за достоен, да постъпи някога в ордена. Благодарение на това прехвърлиха стипендията му от „втория пансион“, където таксите и животът бяха по-скромни, в „първия пансион“. Сега вече на трапезата му прислужваха сервитьори, а съседи по спални помещения му бяха от едната страна един силезийски граф фон Харбювал и Шамаре, от другата — един маркиз ди Рангони-Сантакроче от Модена. Той завърши блестящо и смени, верен на решението си, пансионския живот в института с живота в школата за послушници в съседния Тизис — живот, изпълнен със служебно смирение, мълчаливо подчинение и религиозни упражнения, които му донесоха духовните наслади на ранните фанатични концепции.

Междувременно обаче здравето му страдаше — и то по-малко непосредствено, от строгостите на послушническия живот, където не липсваше необходимото освежаване, колкото изотвътре. Практическите упражнения, на които той беше обект, отговаряха по своята мъдрост и остроумност на неговите лични заложби и същевременно ги развиваха. При духовните дейности, които изпълваха дните и част от нощите му, при всичките тези изпитвания на съвестта, съзерцания, размисли и проникновения той със страстна, озлобена заядливост се заплиташе в хиляди трудности, противоречия и спорове. Той предизвикваше отчаянието — но същевременно и големите надежди на своя наставник по духовните упражнения, комуто всеки ден превръщаше живота в ад със своята диалектична ярост и със своя отказ да разбира по-просто нещата.

— Ad haec quid tu?[33] — питаше той, а стъклата на очилата му искряха… И поставеният натясно отец нямаше друг избор, освен да го призовава към молитва, за да постигне мир на душата си — „ut in aliquem gradum quietis in anima perveniat“. Но този „мир“, доколкото го постигаха, се състоеше в едно пълно притъпяване на личния живот, в превръщането на послушника в прост инструмент, в някакъв гробищен духовен покой, чиито зловещи външни белези брат Нафта бе наблюдавал върху не една физиономия с опустял поглед наоколо си; дотам обаче той никога не би успял да стигне освен по пътя на физическата разруха.

За духовната издигнатост на началниците му можеше да се съди по това, че възраженията и оплакванията му не се отразиха върху доброто им мнение за него. Сам провинциалният шеф на ордена го извика при себе си в края на двегодишното му послушничество, разговори се с него, разреши да го приемат в ордена; и младият схоластик, който бе посветен в четирите първоначални степени — вратар, иподякон, четец и заклинател на дявола, — който бе дал „простите“ обети и вече окончателно принадлежеше към Обществото, замина за Фалкенбург в Холандия, за да следва в тамошния колегиум по богословските науки.

Той бе тогава двадесетгодишен, а три години по-късно, под влиянието на опасния за него климат и духовното напрежение, унаследеното страдание напредна дотам, че всеки по-нататъшен престой носеше опасност за живота му. Един кръвоизлив, който бе получил, разтревожи началниците му и след като той седмици наред се намираше между живота и смъртта, те го върнаха, горе-долу закърпен, в изходния му пункт. В същото възпитателно заведение, където сам бе учил, му намериха работа като наставник, настойник на пансионерите и преподавател по хуманитарни науки и философия. Един такъв стаж и без това се предписваше от наредбите, само че след някоя и друга година учителите обикновено се връщаха в колегиума, за да довършат и продължат седемгодишния богословски курс. Това обаче Нафта не можа да стори. Той постоянно беше болнав; лекарят и началниците прецениха, че на първо време за него най-добре ще бъде да остане на служба там, където въздухът беше здрав и имаше възможност да се занимава със земеделие. Той възприе първото по-високо посвещение, получи правото да чете апостола в неделя при тържествената литургия — право, което между впрочем той не упражняваше, първо, защото бе съвсем немузикален и, второ, защото пресекливият му глас не бе много пригоден за черковно пеене. Но повече от поддякон той не можа да стане — до дякон не стигна, камо ли пък до свещеник, а тъй като кръвоизливът се повтори и температурата не искаше да спадне, той се засели тук горе за едно по-продължително лечение на орденски разноски, което продължаваше вече шеста година — едва ли вече като лечение, защото в края на краищата престоят му тук, на височина с разреден въздух, се наложи като безусловна необходимост за живота му, поразкрасен от малко преподавателска дейност, по латински, в местната климатическа гимназия…

Тези неща заедно с повече подробности Ханс Касторп узна от разговори лично с Нафта, когато го посещаваше в копринената му килия — сам или пък придружен от своите сътрапезници Ферге и Везал, които бе запознал с него, или когато го срещаше на разходка и се връщаха заедно до селото — узна ги между другото, на откъси и във форма на по-свързани разкази; те му се струваха забележителни, и не само това: той поощряваше и Ферге, и Везал също да ги приемат като забележителни, което те и правеха — първият с ограничителната забележка, че всичко по-висше е недостъпно за него (тъй като само преживяването на плеврошока го бе издигнало над неговата крайна човешка непретенциозност), вторият с видимо удоволствие от щастливата кариера на един отначало потискан човек, която, разбира се, бе стигнала до застой и изглеждаше, че ще бъде погубена от болестта — и дърветата растат нависоко, но до небето не стигат.

Що се отнася до Ханс Касторп, той съжаляваше за този застой и с гордост и грижа си спомняше за честния Йоахим, който с героично усилие бе разкъсал яката мрежа на Радамантовите приказки и бе избягал при своето знаме, о чийто прът, в представите на Ханс Касторп, той се бе вкопчил, вдигнал три пръста на десницата си в клетва за вярност. И Нафта се бе клел на знаме, и него бяха приели под едно знаме, както сам се изразяваше, когато обясняваше на Ханс Касторп същността на своя орден, но при тия негови отклонения и комбинации той очевидно бе по-малко верен на своето знаме, отколкото Йоахим — и все пак, когато слушаше разказите на доскорошния или бъдещ йезуит, Ханс Касторп, този цивилист, това чедо на мира, виждаше как укрепва убеждението му, че всеки един от двамата би трябвало да харесва и разбира като близко и сродно както призванието, така и занятието на другия. Тъй като това бяха военни призвания, и то в повече от един смисъл: в смисъла на „аскетството“, на чинопочитанието, на послушанието и на испанската чест. Испанската чест господстваше в ордена на Нафта, който произхождаше от Испания и чийто правилник за духовни упражнения, един вид предшественик на правилника, който прусакът Фридрих бе издал за своята пехота, бе съставен първоначално на испански език, затова и Нафта често си служеше с испански изрази при своите разкази и поучения. Така той говореше за „dos banderas“, за двете знамена, около които се събираха войските за великия поход: адското и духовното; първото във Вавилонската равнина, където Луцифер играеше ролята на „caudillo“[34] или главатар, второто в околностите на Ерусалим, където командваше Христос, като „capitan general“ на всички добри люде…

Не бе ли заведението „Зорница“ истинска кадетска школа, чиито питомци, разпределени по „дивизии“, се учеха с чест на духовно-военно благонравие — едно съчетание между „правата колосана яка“ и „испанския къдрав околовратник“, ако можеше така да се изрази човек? Идеята за честта и отличието, която играеше такава блестяща роля в съсловието на Йоахим — колко ясно, мислеше Ханс Касторп, бе подчертана тя и в съсловието на Нафта, където поради болестта той за съжаление не е можал да се издигне! Ако човек го слушаше, орденът бе съставен от множество крайно честолюбиви офицери, които бяха въодушевени само от една мисъл — как да се отличат в службата. („Insignes esse“ — казваха на латински.) Според учението и канона на основоположника и първия генерал, испанеца Лойола, те вършеха повече, служеха много по-блестящо, отколкото всички ония, които действаха само съгласно здравия си разум. Те всъщност извършваха своето дело „ех supererogatione“, свръхзадълженията, като оказваха съпротива не само на бунтуващата се плът („Rebellioni carnis“), което в края на краищата бе работа на всеки посредствено здрав човешки разсъдък, но воюваха против всяка склонност към страсти, против всяка проява на любов към себе си или към света, против неща, които обикновено бяха позволени. Тъй като да се воюва срещу противника, „agere contra“, значи да се напада, бе по-важно и по-почетно, отколкото само да се отбранява човек („Resistere“). Врагът трябва да се омаломощи и разбие! — тъй пишеше в полевия устав и неговият съставител, испанецът Лойола, бе съвсем на един ум с „capitan general“ на Йоахим, прусака Фридрих, и неговите бойни правила: „Атака, атака!“ — „Врагът се гони до дупка!“ — „Ataquez done toujours!“[35]

Светът на Нафта имаше нещо общо със света на Йоахим и то бе отношението към кръвта заедно с аксиомата, че човек не бива да се въздържа от кръвопролитие: тук именно тия два свята, ордени и съсловия бяха напълно съгласни; за едно чедо на мира бе много интересно да чуе разказите на Нафта за войнстващи монашески типове на Средновековието, които — изтощени от аскетизъм, изпълнени с жажда за духовна власт — съвсем не са гледали да се въздържат от кръвта, за да установят божията държава, световното господство на свръхестественото начало; за бранници-тамплиери, които са смятали смъртта в битка против неверниците за по-достойна от смъртта в леглото и не са смятали за престъпление, а за най-велика слава да бъдат убити или да убиват заради Христа. Добре бе, когато Сетембрини го нямаше при тия изказвания! Иначе той се проявяваше само като обезпокояващ хората шарманкаджия и тръбеше за мир — макар че ставаше дума и за свещената национална и цивилизаторска война срещу Виена, която той ни най-малко не отричаше, докато пък Нафта посрещаше с подбив и презрение именно тази негова страст и слабост. Поне когато италианецът се запалваше от такива чувства, той, Нафта, му противопоставяше световната християнска гражданска общност, като ту не искаше никоя страна да приеме за отечество, ту приемаше всички страни и рязко цитираше един генерал на ордена на име Никел, който бил казал, че любовта към отечеството била „чума и сигурна смърт за християнската любов“.

Понятно бе: заради аскетизма Нафта наричаше чума любовта към отечеството — тъй като какво ли не подразбираше той под тази дума, какво ли не според него противоречеше на аскетизма и царството божие! Не само привързаността към семейството и родината, но и привързаността към здравето и живота: заради нея именно той упрекваше хуманиста, когато го чуеше да тръби за мир и щастие; той го заяждаше за любовта му към плътта, „amor carnalis“, за любовта му към земните удобства, „commodorum corporis“, и право в лицето му наричаше супербуржоазен атеизъм придаването и на най-малката стойност на живота и здравето.

Тъй стигнаха до голямата беседа върху здраве и болест, която се разви от тия разногласия един ден, току преди Коледа, по време на една разходка по снега до курорта и назад; всички взеха участие в него: Сетембрини, Нафта, Ханс Касторп, Ферге и Везал — всички с лека температура, омаяни и възбудени от ходенето и говоренето при високопланинския студ, до един предразположени към треска — все едно дали вземаха дейно участие като Нафта и Сетембрини, или повече възприемаха казаното и придружаваха разговора само с кратки забележки; всички бяха така запалени, че често се забравяха, заставаха на място и образуваха една много заета, жестикулираща и препираща се група, не обръщайки внимание на хората, препречвайки им пътя, принуждавайки ги да описват кръг около тях и също да спират, да се ослушват и с учудване да дават ухо на дългите и широки аргументации.

Всъщност диспутът бе почнал във връзка с Карен Карщед, клетата Карен с пукнатите върхове на пръстите, която неотдавна бе умряла. Ханс Касторп нищо не бе узнал за внезапното влошаване на положението й, нито пък за смъртта й; иначе той на драго сърце и от другарство щеше да отиде на погребението — нали веднъж бе признал, че има изобщо слабост към погребения. Но обичайната за това селище дискретност стана причина той твърде късно да научи за нейната кончина и за това, че вече е заела окончателно хоризонтално положение в градината на амурчето с накривената снежна шапка. Requiem aeternam… Той посвети на нейната памет няколко любезни думи, което даде повод на Сетембрини да се изкаже подигравателно за Хансовата благотворителна дейност, за неговите посещения у Лайла Гернгрос, деловития Ротбайн, препълнената Цимерман, сина-самохвалко на „tous-les-deux“ и измъчената Наталие фон Малинкрод, като не пропусна да спомене и цветята, с които инженерът бе засвидетелствал своето благоговение пред тая безнадеждна и смешна сган. На това Ханс Касторп забеляза, че получателите на неговите подаръци, с привременното изключение на госпожа фон Малинкрод и момчето Теди, съвсем наистина са умрели, а Сетембрини го запита дали това ги прави по-достойни за уважение. Но все пак има нещо, възрази Ханс Касторп, което може да се нарече християнски поклон пред хорската неволя. Сетембрини не можа да го постави на място, защото Нафта започна да разказва за благочестиви изстъпления на любовта, които е имало през Средновековието, за удивителни случаи на фанатизъм и прехлас при гледането на болни: царски дъщери целували вонящите рани на прокажени, сами нарочно се заразявали от тяхната болест и наричали рози струпеите, които излизали по тялото им; други пък изпивали водата, с която промивали гнойни рани, след което заявявали, че никога нищо не им се било услаждало повече.

Сетембрини се престори, че ще повърне. Подигало му се, каза той, не толкова от физическата отвратителност на тези картини и представи, колкото от чудовищното заблуждение, което явствало от такова схващане за дейна любов към човека. И той се изправи, отново доби своята приветлива осанка, като заразказва за съвременните напредничави форми на здравеопазването, за победоносното отблъскване на епидемиите и противопостави на онези ужаси хигиената, социалните реформи и развитието на медицинските науки.

От тези достопочтени буржоазни начинания, отвърна Нафта, малка щяла да бъде ползата за столетията, които току-що бил имал пред вид; и то за двете категории — както за болните и нещастните, тъй и за здравите и щастливите, които не толкова от състрадание, а заради спасението на душата си са проявявали своето милосърдие. При една успешна социална реформа първата категория щяла да бъде лишена от най-важното свое средство за оправдание, а втората щяла да се чувства изгонена от своята свещена позиция. Затова съхранението на бедността и болестта било в интереса и на двете категории и това схващане щяло да бъде възможно дотогава, докогато щяло да бъде възможно поддържането на чисто религиозното становище.

Нечисто становище, заяви Сетембрини, и едно глупаво схващане, за чието оборване почти не си струвало да се унижава. Тъй като идеята за „свещената позиция“, както и това, което инженерът несамостоятелно казал за „християнския поклон пред хорската неволя“, било мошеничество, почивало върху измама, погрешно вживяване и върху една психологична грешка. Състраданието, което здравият проявява към болния и което издига до страхопочитание, защото не може да си представи как евентуално той би понесъл такива страдания — това състрадание било във висша степен пресилено, то съвсем не се отнасяло до болния и било резултат на грешка в мисленето и фантазията: здравият приписвал на болния своя собствен начин да преживява нещата и си представял, че болният не се различава от един здрав човек, който понася мъките на неговата болест — а това било напълно погрешно. Болният си бил болен с природата и модифицирания начин за преживяване, присъщи на болен човек; болестта така прекроявала човека, че да можели взаимно да се погаждат; имало сетивни притъпления, отпадания, благословени естествени наркотични състояния, духовни и нравствени приспособления и облекчения на природата, които здравият наивно забравял да тури в сметката. Най-добрият пример била гръдоболната паплач тук горе със своето лекомислие, своята глупост и разпуснатост, с отсъствието на добра воля за оздравяване. Накратко, ако милосърдният, почтителният здрав човек сам паднел болен и престанел да бъде здрав, той щял да види, че болестта е действително едно особено състояние, но далече не някакво почтено, и че с прекалена сериозност се е отнасял към нея.

Тук се опълчи Антон Карлович Ферге и защити плеврошока от извращения и неуважение. Как, какво, прекалена сериозност към плеврошока? Много благодаря и моля ви се! Неговата голяма адамова ябълка и добродушните мустаци се заиздигаха и заспускаха и той забрани каквото и да е пренебрежение към това, което бе изкарал на времето. Той бил само един обикновен човек, застрахователен агент и всички по-възвишени неща му били недостъпни — дори този разговор далече надхвърлял хоризонта му. Но ако господин Сетембрини искал да включи например и плеврошока в това, що бил казал — този адски гъдел с вонята на сяра и трите цветни безсъзнания, — той имал много здраве и много да извинявал. Тъй като тук и дума не можело да става за сетивни притъпления, благословени естествени наркози и грешки на фантазията, а това било най-голямата и най-безобразната свинщина под слънцето и който не го е изпитал като него, не може и представа да има за тая мизерия…

— Е да, е да! — каза Сетембрини. Колапсът на господин Ферге ставал все по-великолепен, колкото повече време минавало, откак го бил изпитал, и току-виж, че почнал да го носи като нимб на светия около главата си. Той, Сетембрини, не уважавал много болните, които искат да им се чудят хората. Сам той бил болен, и не леко, но без да се превземал; той бил по-скоро склонен да се срамува от това. Между впрочем той говорел безлично, философски; това, което бил споменал за разликата в природата и преживяванията на болния и здравия, почивало на солидна основа, нека господата си помислели само за душевните болести, за халюцинациите например. Ако някой от сегашните му другари, например инженерът или господин Везал, довечера видел всред полумрака в някой ъгъл на стаята починалия си баща, който го поглежда и заговаря, това щяло да бъде просто нещо ужасно за въпросния господин, едно във висша степен разтърсващо и объркващо преживяване, което щяло да го накара да се усъмни в сетивата и разсъдъка си, час по-скоро да напусне стаята и да потърси помощта на лекар-невролог. Нима не било така? Но веселото тук било, че такова нещо изобщо не можело да се случи на господата, тъй като били душевно здрави. Ако обаче им се случело, те не щели да бъдат здрави, а болни и не щели да реагират като здрави, тоест да се ужасят и побегнат, а щели да приемат видението като нещо съвсем в реда на нещата и щели да завържат разговор с него, както обикновено правели халюциниращите; в мисълта, че това предизвиква у халюциниращия един здрав ужас, се криела именно грешката на фантазията, която допускал здравият човек.

Господин Сетембрини разправяше много забавно и пластично за бащата в ъгъла. Всички непринудено се разсмяха, също и Ферге, макар че бе огорчен от подценяването на неговото адско приключение. От своя страна господин Сетембрини се възползва от възбуденото настроение, за да дообясни и застъпи становището за непочтеността на всички халюциниращи и изобщо на всички pazzi[36]: тези хора, каза той, си позволявали съвсем неоснователно какво ли не и сигурно много често били в състояние да обуздават своята лудост, както сам той имал случай да наблюдава при някои свои посещения в нервни клиники. Защото, когато лекар или външен посетител застанел на прага, халюциниращият най-често спирал да говори и жестикулира, докато се смятал за наблюдаван, за да му отпусне след това отново края. Защото в много случаи лудостта несъмнено е едно отпускане — тя служи за убежище от тежка скръб и за предпазна мярка на една слаба природа срещу непоносими удари на съдбата, които такъв човек не се решава да понесе с бистър разсъдък. Дотук, така да се каже, може всеки да стигне и той, Сетембрини, само със своя поглед бил докарвал поне временно до просветление не един луд, като противопоставял на неговите приумици едно държане на неумолим разум…

Нафта подигравателно се смееше, докато Ханс Касторп уверяваше господин Сетембрини, че е готов да му вярва напълно. Като си го представел как се усмихва под мустак и изпълнен с неотразим разум, се взира в слабоумния, добре разбирал как клетият е трябвало да се стегне и да даде път на едно прояснение, макар че естествено е считал появата на Сетембрини за крайно нежелателно безпокойство… Но и Нафта познаваше такива лудници, той си спомни за едно посещение в „отделението за буйните“ на една такава клиника и там му се били представили сцени и картини, пред които, боже мой, едва ли щяло да има полза от разумния поглед и дисциплиниращото въздействие на господин Сетембрини: сцени като у Данте, гротескни картини на ужас и страдание — голи, луди, клечащи във вани с вода, във всичките пози на душевен страх и вцепенение от ужас, някои вайкащи се на висок глас, други изригващи с вдигнати ръце и раззинати уста един смях, в който били размесени всички елементи на преизподнята…

— Аха — каза господин Ферге и си позволи да напомни за собствения си смях, който се бил изтръгнал от него при задушаването.

… И накратко, неумолимата педагогика на господин Сетембрини можела да си стегне багажа пред физиономиите от „отделението за буйните“, върху които по-скоро религиозното страхопочитание би упражнило едно човечно влияние, отколкото надменното морализиране чрез разума, което нашият високопросветен слънчев рицар и Соломонов викарий благоволявал да противопостави на безумието.

Ханс Касторп нямаше време да се занимава с титлите, които Нафта отново прикачи на Сетембрини. Той бегло реши при пръв удобен случай да разследва до дъно тази работа. В момента обаче развитието на разговора съвсем бе погълнало вниманието му; защото Нафта тъкмо изтъкваше с острота общите тенденции, които карали хуманиста да отдава по начало всяка чест и поклонение на здравето и по възможност да смалява и лишава от достойнства болестта — в което становище, разбира се, се изявявала една забележителна и почти похвална саможертва, тъй като Сетембрини сам бил болен. Ала неговото поведение, което въпреки необикновеното достойнство не било лишено от грешки, идвало в резултат на уважението и благоговението пред тялото, което щяло да бъде оправдано само ако тялото се намирало в своето дадено му от бога първоначално състояние вместо в състоянието на унижението — in statu degradationis. Тялото било създадено безсмъртно, но неговата природа се покварила вследствие на първородния грях и то било овладяно от развала и отвратителност, станало смъртно и тленно, нищо друго не представлявало освен затвор и наказателна тъмница за душата и било годно единствено да предизвиква чувство на свян и смущение, pudoris et confusion is sensum, както бил казал свети Игнатий.

На това чувство, обади се Ханс Касторп, както е известно, и хуманистът Плотин бил дал израз. Но господин Сетембрини, вдигнал ръка високо над главата си, го призова да не обърква становищата и по-добре да се придържа към положението на възприемане.

Междувременно Нафта изведе страхопочитанието, което християнското Средновековие е хранело към бедите, сполетели тялото, от положителното отношение на религията към физическото страдание. Тъй като струпеите на тялото са правели очевидно не само неговото падение, но са отговаряли и на отровната поквара на душата по начин, предизвикващ назидателно и духовно задоволство — докато цветущото тяло е било едно заблуждаващо и обидно за съвестта явление, от което най-правилно е било да се отречем посредством дълбоко унижение пред неговата тленност. Quis me liberabit de corpore mortis hujus? Кой ще ме освободи от тялото на тази смърт? Това е бил гласът на духа, който от край време е бил истинският глас на човечеството.

Не, това е бил един помрачен глас — според развълнувано изказаното мнение на господин Сетембрини, — гласът на един свят, който още не е бил огрян от слънцето на разума и човещината. Да, макар че духът му носел отрова за физическата му личност, той го бил запазил достатъчно здрав и незаразен, за да можел по красив начин да отстои каузата на тялото срещу паписта Нафта и да се посмее на душата. Той отиде дотам, че представи тялото като истински храм на бога, на което Нафта заяви, че тази паяжина не е нищо друго освен една завеса между нас и вечността, което пък от своя страна предизвика Сетембрини веднъж за винаги да му забрани употребата на думата „човечество“ — и така нататък.

С вкочанени от студа лица, гологлави, обути в шушони от гумиран плат, те ту стъпваха върху посипаната с пепел снежна покривка, която се стелеше върху тротоара, ту разравяха с крака рохкавия сняг върху платното; Сетембрини бе в зимна полушубка, на която яката и обърнатите кожени маншети изглеждаха окраставели поради проскубаните места, но той съумяваше да я носи с елегантност, Нафта бе в черно, дълго и закопчано догоре палто, което бе подплатено с кожа, но навън нищо не се виждаше; двамата спореха върху тези принципи с най-голяма лична заинтересованост, при което често се случваше, че не се обръщаха един към друг, а към Ханс Касторп, пред когото говорещият излагаше и застъпваше становището си, като само с глава или палец посочваше противника си. Те го бяха взели помежду си, а той, извъртайки глава насам-натам, се съгласяваше ту с единия, ту с другия или, застанал на място, привел косо назад горната част на трупа си, жестикулираше с ръка в подплатена ръкавица от шевро, за да подчертае нещо собствено, и то, разбира се, съвсем непонятно, докато Ферге и Везал обикаляха около тримата, ту вървяха пред тях, ту зад тях или пък тръгваха редом, докато уличното движение отново разкъсваше редицата.

Под влиянието на вмятаните забележки дебатите преминаха върху по-съществени предмети, засегнаха набърже и при нарастващо участие всички проблеми на кремацията, на телесните наказания, на изтезанията и на смъртното наказание. Фердинанд Везал изкара на сцената боя като наказание и тази тема добре му отиваше, както намери Ханс Касторп. Не бе за чудене, че господин Сетембрини се позова на човешкото достойнство и с високопарни думи се изказа против тази дивашка система както в педагогиката, така и в правораздаването — докато също така не бе изненада, а само поразяваше със своята мрачна дързост това, че Нафта се застъпи за боя с пръчки. Според него абсурдно било да се бръщолеви тук за човешко достойнство, защото нашето истинско достойнство почивало върху духа, а не върху плътта, и тъй като човешката душа била извън мярка склонна да изсмуква от тялото своята жизненост, то болките, които причиняваме на тялото, били едно наистина препоръчително средство, което ще й вгорчи удоволствието от страстите и същевременно ще я прогони обратно от тялото към духа, който по този начин отново ще влезе в господството си. Да се гледа на наказанието с бой като на нещо особено позорно, било съвсем глупав предразсъдък. Света Елисавета била бита до кръв от своя изповедник Конрад фон Марбург, благодарение на което „нейната душица“, както било казано в житието й, била „възнесена“ до „третото небе“, а тя самата набила с пръчки една бедна старица, на която й се приспало тъкмо преди изповед. Нима човек можел сериозно да нарече варварски и нечовешки самобичуванията, на които са се подлагали принадлежащите към някои ордени и секти, както и изобщо някои по-задълбочени личности, за да укрепят у себе си духовния принцип? Поради своята непоклатимост вярата ставала само по-комична, тъй че законната отмяна на боя в страни, които се смятали за благородни, представлявала истински прогрес.

Е, каза Ханс Касторп, все пак трябвало абсолютно да се признае, че в противоречието между плътта и духа плътта несъмнено въплътявала, ха-ха, значи, въплътявала, злото, дяволското начало — дотолкова, доколкото плътта била природа — разбира се, природа, и това не било лошо — и доколкото в своето противоречие с духа природата несъмнено била скарана с разума — мистично скарана, можело така да каже човек, ако поемел риск въз основа на своето образование и своите познания. Застъпил вече това становище, той трябвало да приеме последователно едно съответно отношение към тялото — да признае за целесъобразни такива дисциплинарни средства, които — нека пак сме поемели риска — можели да се определят като мистично скарани с него. Може би и господин Сетембрини, ако тогава, когато немощта на тялото му го била възпрепятствала да замине за конгреса на прогреса в Барселона, имал до себе си една света Елисавета…

Всички се разсмяха и тъй като хуманистът щеше да кипне, Ханс Касторп набързо заразказва за бой, който сам на времето бил изтърпял: в долните класове на неговата гимназия си служели понякога с това наказание, имало там ездачески нагайки, ала учителите не вдигали ръка върху него поради съображения от обществен характер, затова пък един по-як негов съученик, голям нехранимайко, го набил веднъж с гъвкавата нагайка — по бедрата и обутите само в чорапи прасци; болката била позорна, безобразна, незабравима, избило го на срамотно хълцане, рукнали сълзи на ярост и унизителна мъка — нека му простял любезният господин Везал тази дума[37], — а освен това Ханс Касторп бил чел някъде, че в затворите и най-закоравелите убийци хленчели като дечица, когато ги наказвали с бой.

Докато господин Сетембрини покри лицето си с двете ръце, които бяха в много охлузгани кожени ръкавици, Нафта с държавническа хладина попита как иначе биха могли да се обуздаят закоравели престъпници освен посредством вериги и тояги, които между впрочем напълно отговаряли на стила на един затвор; хуманният затвор бил естетична половинчатост, компромис, и господин Сетембрини, колкото и красноречив оратор да бил, всъщност нищо не разбирал от красота. Що се отнасяло до педагогиката и до тези, които искали да изключат от нея телесните наказания, тяхното понятие за човешко достойнство според Нафта се кореняло в либералния индивидуализъм на буржоазната хуманитарна епоха, в един просветен абсолютизъм на собственото „аз“, който бил на път да отмре и да стори място на издигащи се нови, по-малко мекушави социални идеи, идеи на връзка и подчинение, на принуда и послушание, които не можели да минат без свещена жестокост и които щели да ни накарат да гледаме с други очи как бива наказван трупът.

— Оттук названието „трупно послушание“. — присмя се Сетембрини; а тъй като Нафта подхвърли, че след като бог, за да накаже греха, бил предал нашето тяло на ужасно, позорно тление, не било в края на краищата някакво капитално престъпление, ако същото това тяло по някой път понесе и бой — и тъй мигновено се отвори дума за изгарянето на труповете.

Сетембрини възвеличи кремацията. Можело да се предотврати онова позорно тление, каза той весело. По съображения на целесъобразност и по други, идеални подбуди човечеството било на път да се справи с него. И той заяви, че бил участник в подготовката на един международен конгрес за кремация, който щял да се състои вероятно в Швеция. Запланувано било да се изложи един образцов крематориум, съоръжен съгласно целия досегашен опит в тая област, заедно със зала за урните, и това щяло да доведе до редица нови подтици и поощрения. Каква допотопна и отживяла процедура било погребването на мъртъвците, като се имат пред вид съвременните условия! Разрастването на градовете! Изтласкването на гробищата към покрайнините! Цените на местата! Накърняването на атмосферата на погребенията посредством наложилата се употреба на модерни транспортни средства! Господин Сетембрини бе готов с трезви, сполучливи забележки. Той се пошегува с фигурата на превития одве вдовец, който всекидневно шества до гроба на скъпата покойница, за да влиза там в диалог с нея. Тази идилична личност трябвало преди всичко да разполага с излишъци от най-ценното нещо в живота — времето, а между впрочем голямото оживление на едни модерни централни гробища сигурно щяло да поизпари атавистичното му сантиментално блаженство. Унищожението на трупа посредством огън и жар — каква чиста, хигиенична и достойна, каква героична представа в сравнение с обичая да се предоставя този труп на окаяното саморазложение и на асимилацията от низши живи същества! Тъй като огънят поглъщал ония съставки на тялото, които били изобщо непостоянни, които още приживе били подложени на обмяната на веществата; другите съставки обаче, които най-малко участвали в този поток и които почти без промяна придружавали човека през зрялата му възраст, образували пепелта и събирайки нея, живите прибирали онова, което било нетленно у починалия.

— Много хубаво — каза Нафта, о, това било много, много мило. Нетленната част на човека, пепелта. Ах, разбира се, Нафта възнамерявал да задържи човечеството на неговото ирационално становище към биологическите факти, той бранел примитивното религиозно стъпало, където смъртта е била страхотия, обвеяна от толкова тайнствени ужаси, че е било забранено да се отправи един ясен, разумен поглед към този феномен. Какво варварство! Ужасът пред смъртта бил унаследен от епохи на най-ниска култура, когато смъртта по правило е била насилствена и страхотиите, които действително са я придружавали, за дълги времена били останали свързани в чувствата на хората с мисълта за нея. Ала благодарение на развитието на общата наука за хигиената и на укрепването на личната сигурност все повече и повече естествената смърт ставала обикновено явление; мисълта за вечен покой след съответно изчерпване на силите почнала да се струва на модерния човек-труженик далече не толкова ужасяваща, а, напротив — нормална и желателна. Не, смъртта не била нито някакво страшилище, нито някаква мистерия, тя била едно недвусмислено, разумно, физиологически необходимо и добре дошло явление и който се занимавал с нея повече, отколкото й се полага, ограбвал живота. Ето защо било запланувано да пристроят към въпросния крематориум и залата с урните, към „залата на смъртта“, една „зала на живота“, в която щели да съчетаят архитектура, живопис, скулптура, музика и поезия, за да отвлекат мислите на живите от преживяването на смъртта, от затъпяващата скръб и от напразните вопли и ги насочат към благата на живота…

— Бърже-бърже! — взе го на подбив Нафта. — За да не би опелото да продължи прекалено дълго, да не би да надделее набожното смирение пред един факт, без който, разбира се, не би имало нито помен от архитектура, живопис, скулптура, музика и поезия.

— Той дезертира към знамето — замечтано каза Ханс Касторп.

— Неразбираемостта на вашите думи, инженере — отвърна му Сетембрини, — ги прави само по-достойни за порицание. Преживяването на смъртта трябва в края на краищата да бъде преживяване на живота, иначе то ще бъде само едно привидение.

Ще поставят ли неприлични символи в „залата на живота“ както върху някои антични саркофази? — попита сериозно Ханс Касторп.

На всеки случай щяло да има с какво да си оплакне очите човек, заяви Нафта. Един класицистичен вкус щял да представи в мрамор и с блажни бои тялото, грешното тяло, което спасяват от тление; това не трябвало никого да учудва, тъй като от прекалена нежност не разрешават дори да му се налагат наказания…

Тук се намеси Везал с темата за изтезанията; пък тя му и отговаряше на лицето. Какво мислят господата за следствието посредством изтезания? Той, Фердинанд, винаги използвал при търговските си пътувания случая да разгледа в старите културни огнища онези потулени кътища, където на времето прилагали този метод за изпитване на съвестта. Той познавал килиите за изтезание в Нюрнберг, в Регенсбург, разгледал ги внимателно, с цел да се поучи. Там, разбира се, съвсем неделикатно били третирали тялото заради душата — по какви ли не остроумни начини. Вкарат ти крушата и разчекнатата уста — прочутата круша, която сама по себе си вече не е някое лакомство — и цялата работа се развива всред пълна тишина…

— Porcheria[38] — измърмори Сетембрини.

Ферге каза, че отдавал полагащото се почитание на крушата и на цялата приглушена процедура. Но дори и тогава не били могли да измислят нещо по-ужасно от опипването на плеврата.

Това били направили, за да му върнат здравето.

Не по-малко било оправдано едно временно коравосърдечие, когато се касаело до някоя закоравяла душа и до погазена правда. Освен това изтезанието се било явило като резултат на целесъобразен напредък.

Нафта сигурно не бил съвсем на себе си.

Напротив, умът му бил почти на място. Господин Сетембрини бил естет и очевидно за момента не му била много ясна средновековната история на правния процес. Тя всъщност била предмет на прогресивна рационализация, и то в такава насока, че постепенно, въз основа на разумни разсъждения, бог бил изключен от правораздаването. Божият съд отпаднал, защото трябвало да забележат, че по-силният побеждава, макар и да не е прав. Люде от рода на Сетембрини, скептици, критици, дошли до това заключение и наложили заместването на старата наивна правна процедура с нова, с инквизиционния процес, който вече не се осланял на божията намеса в полза на истината, а си поставил за цел да се получи от обвиняемия признанието на истината. Никаква присъда без самопризнание — и днес тъй мисли народът: инстинктът е бил силен — веригата на доказателствата може да е била напълно сключена, но осъждането се е смятало за незаконно, ако е липсвало самопризнанието. Как да го предизвикаме? Как да установим истината, без да се облягаме само на едни улики и на едно съмнение? Как да погледнем в сърцето, в мозъка на човек, който я укрива, който я извращава? Ако духът е злонамерен, не остава нищо друго, освен да се обърнем към тялото, с което вече можем да се справим. Изтезанието като средство за постигане на крайно необходимото самопризнание бе продиктувано от разума. Този обаче, който бе пожелал и въвел процеса със самопризнание, не бе никой друг, а господин Сетембрини и, значи, той бе първоизточникът на изтезанието.

Хуманистът помоли господата да не вярват на тези сатанински шеги. Ако всичко се било развило така, както учел господин Нафта, ако наистина разумът е бил откривателят на тия ужаси, това доказвало само колко много тоя разум се е нуждаел във всички времена от подкрепа и просвещение, колко малко поклонниците на първичния инстинкт имали причина да се боят, че някога на земята може прекалено да надделее разумът! Но преждеговорившият сигурно бил сбъркал. Онзи правен ужас не можел да води началото си от разума дори само затова, защото неговата първопричина била вярата в преизподнята. Един поглед из музеите и подземията бил достатъчен: това притискане, разпъване, завинтване и изгаряне очевидно е плод на една детински заслепена фантазия, на желанието за благочестиво подражание на това, което се върши в задгробните предели на вечната мъка. На туй отгоре били смятали, че едва ли не помагат на престъпника. Били приемали, че неговата клета душа се бори за едно самопризнание и че само плътта като принцип на злото се противопоставя на добрата му воля. Така били смятали, че му правят една продиктувана от любовта услуга, когато са сломявали чрез мъчения плътта му. Аскетическо безумие…

Дори и древните римляни постъпвали така.

Римляните ли? Ма che![39]

Ами че и те били познавали изтезанието като процесуално средство.

Логично смущение… Ханс Касторп се опита да спаси положението, като самовластно и сякаш призован да ръководи такъв разговор, постави на дневен ред проблема за смъртното наказание. Изтезанието било отменено, макар че следователите все още имали свои начини да сломяват обвиняемите. Но смъртното наказание изглеждало безсмъртно, от него, види се, не могли да се откажат. И най-цивилизованите народи го поддържали. Французите имали много лош опит със своята каторжна система. Хората просто не знаели как на практика да постъпват с известни човекоподобни същества, освен да ги скъсяват с по една глава.

Това не били „човекоподобни същества“, поучи го господин Сетембрини; това били хора като него, инженера, и като самия говорещ — само че слабоволни и жертви на едно несъвършено общество. И той разказа за един закоравял престъпник и многократен убиец, принадлежащ към оня тип, който прокурорите в своите пледоарии обикновено окачествявали като „озверен“, като „звяр в човешки образ“. Този човек бил изписал стените на килията си със стихове. И те съвсем не били лоши, тези стихове — много по-добри от тези, които понякога майсторели някои прокурори.

Това хвърля една особена светлина върху изкуството, каза Нафта. Но иначе в никоя насока не било забележително.

Ханс Касторп бе очаквал, че господин Нафта ще бъде за запазването на смъртното наказание. Нафта, каза той, бил също така революционер, както и господин Сетембрини, само че във възпиращ смисъл, бил революционер на консервацията.

Светът, усмихна се Сетембрини самоуверено, ще върви по пътя си мимо революцията на антихуманния поврат. Господин Нафта щял да предпочете да се отнесе с подозрение към изкуството, отколкото да признае, че то издига в човек и най-пропадналия индивид. С такъв фанатизъм не е възможно да се спечели жадуващата за светлина младеж. Току-що била основана една интернационална лига, чиято цел била законодателната отмяна на смъртното наказание във всички културни страни. Господин Сетембрини имал честта да членува в нея. Мястото за нейния първи конгрес не било още определено, но човечеството имало основания да вярва, че ораторите, които ще се изкажат там, ще бъдат въоръжени с добри аргументи! И той изложи някои аргументи, между тях винаги възможната правна грешка, юридическото убийство, както и надеждата за поправяне, която никога не бивало да изгубваме; даже и „отмъщението е мое“ процитира той, настоя още, че държавата, ако се стреми към облагородяване, а не към насилие, не бивало да отплаща на злото със зло и отхвърли понятието „наказание“, след като, изхождайки от един научен детерминизъм, се бе опълчил и срещу понятието „вина“.

След това „жадуващата за светлина младеж“ трябваше да наблюдава как Нафта, един по един, изви врата на всичките аргументи. Той взе на подбив страха от кръвта и въздигането на живота от страна на човеколюбеца, твърдейки, че това уважение към живота на индивида приляга на неразделните от чадъра си буржоа, но че при най-добрите стихийни обстоятелства, когато излезела на сцената една-едничка идея, която надхвърляла „сигурността“, значи, нещо свръхлично, свръхиндивидуално — и това било единственото достойно нещо за човека, следователно в по-висш смисъл единственото нормално състояние, — във всички времена без всякакви усуквания не само се жертвал индивидуалният живот за по-висшата идея, но и че самият индивид без колебание слагал този свой живот на карта. Филантропията на неговия уважаем опонент, каза той, се стремяла да отнеме всички тежки и смъртно сериозни акценти на живота; тя цели кастрирането на живота, даже и чрез детерминизма на своята тъй наречена наука. Но истината била, че понятието за вината не само се унищожава чрез детерминизма, но посредством него получава даже по-голяма тежест и страхотност.

Това не било лошо. Дали той изисквал от нещастната жертва на обществото да се чувства наистина виновна и по убеждение да се качва на гилотината?

Точно така. Престъпникът бил проникнат от своята вина както от своето собствено „аз“. Тъй като той бил такъв, какъвто е, и нито можел, нито искал да бъде друг, а в това именно се състояла вината му. Господин Нафта прехвърли вината и заслугата от емпиричната сфера в метафизичната. В действията и постъпките господствала, разбира се, детерминацията, тук нямало свобода, но такава имало в битието. Човекът бил такъв, какъвто би искал да бъде и какъвто до неговото унищожение нямало да престане да иска да бъде; той „от душа и сърце“ бил поискал да извърши убийство и следователно не заплаща твърде скъпо това с живота си. Нека да умрял, след като бил изпитал най-върховното удоволствие.

Най-върховното удоволствие?

Най-върховното.

Слушащите прехапаха устни. Ханс Касторп се поокашля. Долната челюст на Везал провисна накриво. Господин Ферге въздъхна. Сетембрини тънко забеляза:

— Виждаме, че има един начин на обобщаване, който дава лична окраска на предмета. Би ли ви сторило удоволствие да убиете?

— Това не е ваша работа. Ако бях обаче сторил това, щях да се изсмея в лицето на хуманитарното невежество, което би искало да ме храни с леща до края на дните ми. Няма никакъв смисъл убиецът да преживее убития. Те двамата, на четири очи, сам-саменички, тъй както само при един друг, сроден случай две същества се намират заедно — едното потърпевшо, другото действащо, — са споделили една тайна, която завинаги ги свързва. Те си принадлежат един другиму.

Сетембрини хладно призна, че у него няма орган за тази мистика на смъртта и убийството и че не чувства липсата му. Нямал нищо против религиозните дарби на господин Нафта — те безсъмнено превъзхождали неговите, той само искал да констатира, че не завижда. Някаква непреодолима потребност за чистота го откланяла от една сфера, където очевидно не само във физическо, но и в душевно отношение господства онова преклонение пред мизерията, за което преди малко станало дума пред експериментиращите младежи, вкратце, от една сфера, където добродетелта, разумът и здравето нямат никаква стойност, в замяна на което порокът и болестта се тачат до немай-къде.

Нафта потвърди, че добродетелта и здравето действително не са религиозно състояние. Голяма крачка напред било, каза той, ако стане ясно, че религията няма нищо общо с разума и нравствеността. Тъй като, прибави той, тя няма нищо общо с живота. Животът почивал върху условия и основи, които отчасти принадлежели към науката за познанието, отчасти към моралната област. Първите се наричали време, пространство, причинност, вторите — нравственост и разум. Всичките тези неща били не само чужди и безразлични за същината на религията, но дори враждебно противоположни, тъй като тъкмо те съставяли живота, така нареченото здраве, тоест архифилистерството и архибуржоазията, а религиозният свят можел да се определи като тяхна абсолютна, и то абсолютно гениална противоположност. Между впрочем той, Нафта, не искал напълно да отрече вероятността тази сфера на живота да притежава свои гении. Имало едно обуржоазяване на живота, чийто монументален наивно простодушен смисъл не можел да се отрече, едно филистерско величие, което можело да се сметне достойно за уважение, стига да се има пред вид, че то — застанало върху важно разкрачени нозе, кръстосало ръце на гърба и изпъчило гърди — означава въплътената нерелигиозност.

Ханс Касторп вдигна ръка, като в училище. Той не искал да засегне нито една от двете страни, но тук очевидно ставало дума за прогреса, за човешкия прогрес, значи, до известна степен и за политиката, за красноречивата република и за цивилизацията на образования Запад и тук той смятал, че разликата, или ако господин Нафта непременно настоявал — антагонизмът между живота и религията се дължал на антагонизма между времето и вечността. Тъй като прогрес можело да има само във времето, във вечността такъв нямало, нямало и нито политика, нито красноречие. Там, така да се каже, човек се отдавал на бога с отпусната назад глава и затворени очи. И това била разликата между религията и нравствеността, нестройно изразено.

Наивността в неговия начин на изразяване, каза Сетембрини, била по-малко тревожна, отколкото страхът му от сблъсъка и увлечението му да прави отстъпки на дявола.

Е, за дявола те доста отдавна се били препирали, господин Сетембрини и той, Ханс Касторп, „O Satana, o ribellione!“ Всъщност на кой дявол бил направил отстъпки? На този с бунта, работата и критиката или на другия? Ставало вече опасно за живота — един дявол вдясно и един вляво, как, да го вземе дяволът, да се оправи човек!

По този начин, каза Нафта, както господин Сетембрини искал да види положението, то не получавало правилно определение. Решителното в неговата представа за света било това, че гледал на бога и на дявола като на две отделни личности или като на два отделни принципа и поставял, между впрочем по строго средновековен образец, „живота“ като обект за борба помежду им. В действителност обаче те били заедно и едновременно противопоставени на живота, на неговото обуржоазяване, на етиката, на разума, на добродетелта — като религиозния принцип, който заедно представлявали.

— Какъв отвратителен буламач — che guazzabuglio proprio storaachevole! — извика Сетембрини. — Добро и зло, светиня и злодеяние, всичко разбъркано! Без преценка! Без воля! Без способността да се отхвърли онова, което е за отхвърляне! Дали господин Нафта знае от какво се отказва, като скупчва пред ушите на младежта бога и дявола и в името на това вулгарно двуединство отрича етичния принцип! Той се отказва от стойността — от всяка представа за стойност — ужасно дори да се каже! Добре, няма, значи, добро и зло, а само нравственото безредие на всемира! Няма го и индивида в своето критическо достойнство, а само всичко поглъщащата и всички изравняваща общност, само мистичната гибел в нея! Индивидът…

Чудесно, господин Сетембрини пак се смята за идеалист! Но за да бъде човек такъв, трябва да познава разликата между нравственост и блаженство, което при този господин илюминат и монист съвсем не е така. Приемем ли глупешката живота като самоцел и не задаваме ли въпроса за смисъл и цели, които го надхвърлят, ще имаме господството на една родова и социална етика, на една нравственост на гръбначните животни, но не индивидуализъм — такъв може да се срещне само в обсега на религиозното и мистичното, в тъй нареченото „нравствено безредие на всемира“. Каква е тя и какво иска да представлява — тази нравственост на господин Сетембрини? Тя е свързана с живота, значи, нищо друго освен полезна, значи, негероична до степен, предизвикваща състрадание. Тя съществува, за да стане чрез нея човек стар и щастлив, богат и здрав и толкоз. Това филистерство на разума и труда той смята за етика. Що се отнася до него, Нафта, той отново си позволява да го определи като мизерно обуржоазяване на живота.

Сетембрини призова към умереност, но собственият му глас бе страстно развълнуван, когато изтъкна като непоносимо това, че господин Нафта постоянно говори за „обуржоазяване на живота“ с един, бог знае защо, аристократично пренебрежителен тон, като че ли обратното — а знае се какво е обратното на живота — би било едва ли не по-благородното!

Нови лозунги и ключови думи! Сега стигнаха до благородството, до въпроса за аристокрацията! Ханс Касторп, свръхразгорещен и изтощен от треска и проблематика, изпълнен с несигурност относно разбираемостта и трескавата дързост на своя начин на изразяване, изповяда с изтръпнали устни, че открай време си е представял смъртта с колосана испанска къдрава яка или поне в, така да се каже, по-неофициална униформа, с висока колосана яка, а живота — с обикновена, малка модерна бяла яка… но сам се стресна от опиянената мечтателност на словото си и обществената му немощ и увери, че не това бил искал да каже. Пък не било ли така, че имало хора, известен тип хора, които човек не можел да си представи мъртви, и то защото имали извънредно просташки изглед! Искал да каже: те изглеждали толкова жизнеспособни, че създавали впечатление, като че никога нямало да умрат, като че не били достойни да бъдат осветени от смъртта.

Господин Сетембрини изрази надеждата, че не се мами, ако смята изказванията на Ханс Касторп направени само за да търсят противоречие. Младият човек щял винаги да го намери готов за духовна съпротива, що се отнасяло до такива подхвърляния. „Жизнеспособни“ — рекъл той. И употребил тази дума в един пренебрежителен, долен смисъл. „Жизнедостойни!“ Тази дума трябвало да постави вместо онази и понятията щели да се подредят правилно и хубаво. „Жизнедостойнство“, и веднага, по пътя на най-лесната и закономерна асоциация, щяла да излезе на преден план идеята „достойнство за любов“, тъй тясно и близко свързана с първата, че би могло да се каже: само това, което наистина е достойно за живот, е наистина достойно и за любов. А двете заедно — достойното за живот и достойното за любов — съставят онова, което се нарича благородно.

Ханс Касторп намери това очарователно и във висша степен забележително. Господин Сетембрини, каза той, го бил напълно спечелил със своята пластична теория. Тъй като, нека казват каквото щат — а нещо можело да се каже: например, че болестта е едно повишено жизнено състояние и, значи, съдържа нещо тържествено, — едно било обаче положително: болестта означава едно свръхподчертаване на телесното, тя прави човека зависим напълно от тялото му и вреди на човешкото достойнство, руши го, като снижава човека до притежанието само на едно тяло. Болестта, значи, била безчовечна.

Болестта била напълно човечна — веднага отвърна Нафта; тъй като да бъдеш човек, значело да бъдеш болен. Без съмнение човекът бил сериозно болен, именно неговата болест го правела на човек, а тези, които искат да го оздравят, не преследвали нищо друго освен неговото обезчовечаване и озверяване; да го принудят да сключи мир с природата, „да го върнат назад към природата“ (след като той никога не е бил естествен) — тези разни регенератори, суровоядци, проповедници на въздушните и слънчевите бани и другите тям подобни пророци, следователно разните следовници на Русо, не се стремят към нищо друго освен към обезчовечаване и озверяване… Човечност? Благородство? Духът бил, който отличавал човека от целия останал органичен живот — това същество, освободило се до висша степен от природата, чувстващо се до висша степен ней противоположно. В духа, следователно в болестта, се кореняло достойнството на човека и неговото благородство: той бил, с една дума, в толкова по-висша степен човек, колкото по-болен бил, и геният на болестта бил по-човешки от гения на здравето. За учудване било, че този, който играе ролята на човеколюбец, си затваря очите пред такива основни за човечеството истини. Господин Сетембрини говорел наляво и надясно за напредъка. Като че ли напредъкът, доколкото такова нещо съществувало, не се дължал единствено на болестта, сиреч на гения, който не бил нищо друго освен болест! Като че ли здравите не били живели по всяко време от постиженията на болестта! Имало било хора, които съзнателно и доброволно се отдавали на болестта и безумието, за да спечелели за човечеството успехи, които се преобръщали в здраве, след като били извоювани посредством лудост — постижения, чието притежание и ползването на плодовете им не били вече обусловени, след онова героично дело, от болест и лудост. Това било истинска кръстна смърт…

„Аха! — помисли си Ханс Касторп. — Какъв си ми ти един непочтен йезуит с твоите комбинации и твоето тълкуване на кръстната смърт! Ясно е вече защо не си станал отец, joli jésuite â la petite tache humide. Хайде, ревни сега, лъве!“ — обърна се той мислено към господин Сетембрини. И този „зарева“, като обяви за фантасмагория, буквоядство и мирова заблуда всичко, което Пафта току-що бе поддържал.

— Кажете де — викна той на своя противник, — кажете де, с всичката отговорност на възпитател, кажете пред ушите на ученолюбивата младеж, че духът е… болест! Така действително ще я спечелите за духа, ще й вдъхнете вяра в него! Обявете, от друга страна, болестта и смъртта за благородни, здравето и живота за вулгарни — това е най-сигурният метод да се насочи питомецът към служба на човечеството. Davvero, е criminoso![40] — И като рицар той се застъпи за благородството на здравето и живота, за благородството, което придава природата и което няма защо да се бои за своя дух. „Образът!“ — каза той, на което Нафта високопарно отвърна: „Словото!“ Но този, който нищо не искаше да знае за словото, каза: „Разумът!“, докато човекът на словото защити „Страстта“. Това не бе много ясно. „Обектът“ — каза единият, а другият — „самостоятелното Аз“. Накрая стана даже дума и за „изкуство“, от едната страна, и за „критика“ — от другата, и всеки случай многократно за „природа“ и „дух“ и за това кое е по-благородно, следователно за „аристократичната проблема“. Но при това нямаше нито ред, нито яснота, нито борческо раздвоение; защото говореха не само един против друг, а и един през друг, спорещите не само си противоречаха взаимно, но и влизаха в противоречие сами със себе си. Сетембрини доволно често бе извиквал на „критиката“ по едно ораторско „да живее!“, а сега бранеше онова, което считаше за противоположно, бранеше „изкуството“ като благородно начало, а докато Нафта неведнъж бе се проявявал като защитник на „естествения инстинкт“ против Сетембрини, който бе очернял природата като „глупава сила“, като прост факт и съдба, пред която не бивало да отстъпват разумът и човешката гордост, сега той застана на пост пред духа и „болестта“, където единствено можели да се намерят благородството и човещината, защото италианецът бе станал застъпник на природата и нейната аристокрация на здравите, независимо от всяка еманципация. Не по-малки неясноти възникнаха около понятията „обект“ и „Аз“ — тук объркването, което впрочем винаги бе едно и също, се оказа най-ужасно и буквално стигнаха дотам, че никой вече не знаеше кой е набожният и кой свободният. Нафта забрани на Сетембрини с остри думи да се нарича „индивидуалист“, тъй като хвърлял противоречието между бога и природата и под въпроса за човека, за вътрешноличностния конфликт, разбирал единствено конфликта между личния и обществения интерес, кълнял се, значи, в една свързана с живота буржоазна нравственост, която приемала живота като самоцел, съвсем негероично търсела ползата и смятала нравствения закон за цел на държавата — докато той, Нафта, знаейки добре, че вътрешночовешката проблема много повече почива върху противоречието между сетивното и свръхсетивното, застъпвал мистичния индивидуализъм и всъщност той бил човекът на свободата и на субекта. Но ако той беше това, как, мислеше Ханс Касторп, стои въпросът с „анонимността и общността“. — за да изтъкне като пример за момента само едно несъответствие. Как стои освен това въпросът с характерното становище, което бе застъпил в своята беседа с отец Унтерпертингер относно „католицизма“ на философа на държавата Хегел, вътрешната връзка между понятията „политически“ и „католически“ и категорията на обективното, която те заедно образуваха? Та нали политиката и възпитанието са били винаги специалното поприще на ордена на Нафта? И то какво възпитание! Господин Сетембрини несъмнено бе един ревностен педагог, ревностен до дразнене и непоносимост; но що се отнася до аскетичната самоунизяваща деловитост, неговите принципи не можеха да издържат съревнование с тия на Нафта. Абсолютна заповед! Желязно обвързване! Насилие! Послушание! Терор! Всичко това невям бе достойно за уважение, но то едва ли държеше сметка за критическото достойнство на отделното същество. То беше военнополевият устав на прусака Фридрих и на испанеца Лойола, устав благочестив и строг до кръв; при което възникваше само един въпрос: как така Нафта бе стигнал всъщност до абсолютната безусловност, след като сам бе признал, че не вярва в никакво чисто познание и непреднамерено изследване, с една дума, не вярва в истината, в обективната, научна истина, стремежът към която бе за Лодовико Сетембрини равнозначен с върховния закон на всяка човешка нравственост. Това бе благочестиво и строго от страна на Сетембрини, а Нафта постъпваше разпуснато и вулгарно, като отнасяше истината до човека и заявяваше, че истина е това, което ползва човека! Не беше ли едно подобно поставяне на истината в зависимост от интереса на човека чисто обуржоазяване на живота и целесъобразно филистерство? Строго погледнато, това не бе желязна деловитост, то съдържаше много по-голяма доза свобода и субективност, отколкото Нафта би искал да признае — макар че, разбира се, беше „политика“ по един начин, който много наподобяваше израза на Сетембрини: свободата е законът на любовта към човека. Това очевидно означаваше едно обвързване на свободата, тъй както Нафта обвързваше истината — към човека. То решително бе повече благочестиво, отколкото свободно, а това бе една разлика, която рискуваше да мине незабелязана при такива прения. Ах, този господин Сетембрини! Ненапразно той бе литератор — внук на политик и син на хуманист. Великодушно загрижен за критиката и еманципацията, той закачаше момичетата на улицата, докато острият дребничък Нафта бе свързан със своите жестоки обети. И все пак Нафта бе почти развратник от много свободомислие, а оня, Сетембрини, бе, ако искаме, един добродетелен глупец. От „абсолютния дух“ Сетембрини се боеше и искаше на всяка цена да ограничи духа в рамките на демократическия прогрес — ужасен от религиозната разблуда на войнолюбеца Нафта, която хвърляше на един куп бога и дявола, светостта и злодейството, гения и болестта и не познаваше нито разумното съждение, нито оценката, нито волята. Тогава кой всъщност правеше човека свободен, кой го правеше благочестив, от какво зависеше истинското положение и истинската държава на човека: дали от потъването във всичко поглъщащата и всичко изравняващата общност, което бе едновременно и разблудно, и аскетично, или от „критичния субект“, при когото взаимно си препречваха пътя вятърничавостта и буржоазната строгост на нравите? Ах, принципите и аспектите постоянно се настъпваха един друг, съвсем не липсваха и вътрешни противоречия — толкова трудно бе за човек с чувство на гражданска отговорност не само да вземе решение между двете противоположности, но дори да ги държи отделени една от друга, чисти, като препарати; ето защо голямо бе изкушението човек да се хвърли с главата надолу в „нравствено неподредения всемир“ на Нафта. Всеобщо бе пресичането и преплитането, голямо бе объркването и Ханс Касторп сякаш виждаше, че спорещите биха били по-малко ожесточени, ако това объркване не угнетяваше толкова душите им при спора.

Бяха се изкачили заедно до „Бергхоф“. После тримата, които живееха там, изпратиха външните обратно до къщурката им и там дълго останаха на снега, докато Нафта и Сетембрини продължиха да се препират — от педагогически съображения, както добре знаеше Ханс Касторп, и за да обработят и просветят жадната за светлина младеж. За господин Ферге всичко това бяха прекалено възвишени работи, както многократно бе дал да се разбере, а Везал прояви малко участие, след като не стана вече дума за бой и изтезания. Ханс Касторп с наведена глава ровеше с бастуна си в снега и обмисляше голямото объркване.

В края на краищата се разделиха. Не можеха вечно да останат тук, а беседата бе безбрежна. Тримата пациенти на „Бергхоф“ се упътиха към дома си, а двамата педагогически съперници трябваше заедно да влязат в къщурката и да се изкачат — единият в копринената си килия, другият в своята стаичка на хуманист със стоящия пулт и шишето вода. А Ханс Касторп излезе на своята балконска лоджия; ушите му бяха изпълнени с глъчката и оръжейния звек на двете войски, които, настъпвайки под своите dos banderas от Ерусалим и Вавилон, се бяха впуснали в суматохата на битката.

[31] Духовни упражнения (лат.). ↑

[32] Зорница (лат.). ↑

[33] Какво ще речеш на това? (лат.) ↑

[34] Главнокомандуващ (исп.). ↑

[35] Винаги нападайте (фр.). ↑

[36] Луди (итал.). ↑

[37] Wehsal на немски — мъка. ↑

[38] Свинщина (итал.). ↑

[39] Тук: хайде де! (итал.) ↑

[40] (Методът) наистина е престъпен (итал.) ↑

Сняг

Пет пъти дневно на седемте маси цареше единодушно недоволство от характера на тазгодишната зима. Осъждаха я, че много зле изпълнява своите задължения като високопланинска зима, че предлага метеорологичните лечебни средства съвсем не в един широк обхват, както обещаваше проспектът, както дългогодишните пациенти бяха свикнали, а новаците си бяха представяли. Отбелязваха честото отсъствие на слънцето, липсваше слънчевото облъчване, този важен лекуващ фактор, без чиято помощ оздравяването несъмнено се забавяше… И каквото и да мислеше господин Сетембрини за искреността, с която гостите на „Бергхоф“ бързаха да оздравеят и да се върнат от „дома“ в равнината, те във всеки случай държаха на своето право, във всеки случай искаха да си изкарат разноските — разноските, които се понасяха от родителите или съпрузите им — и мърмореха при разговорите си на трапезата, в асансьора и в хола. А и администрацията прояви пълно разбиране за своето задължение да подпомогне и обезщети пациентите. Набавен бе един нов апарат за „изкуствено планинско слънце“, тъй като двата налични вече не стигаха за нуждите на ония, които искаха да почернеят по електрически път, което добре отиваше на младите момичета и жените и придаваше на мъжкия свят великолепен спортен и завоевателен изглед въпреки хоризонталния начин на живот. Да, този външен вид носеше плодове; макар и да бяха съвсем наясно относно технико-козметичния произход на тая мъжественост, жените бяха глупави или достатъчно изпечени, доволно податливи на сетивната измама, за да позволят, чисто по женски, на илюзията да ги опиянява и увлича. „Боже мой!“ — каза госпожа Шьонфелд, червенокоса и червеноока пациентка от Берлин, една вечер в хола на някакъв кавалер с дълги крака и хлътнали гърди, който се представяше на картичката си като „aviateur diplome et Enseigne de la Marine allemande“[41], имаше пневмоторакс и между впрочем се явяваше на обед в смокинг, а за вечеря сваляше това облекло, твърдейки, че във флота тъй било предписано. „Боже мой! — каза тя, като поглъщаше с очи този «Enseigne». — Как чудно сте загорели от кварцовата лампа! Като ловец на орли изглеждате, дявол такъв!“ — „Почакайте, русалко! — пошепна й той на ухото в асансьора, така че кожата й настръхна. — Ще си платите, задето тъй пагубно ви играят очите!“ И по балконите, покрай стъклените прегради, дяволът и ловецът на орли намери своя път до русалката…

Въпреки това много нещо не достигаше, за да се почувства изкуственото планинско слънце като действителна компенсация за тазгодишния недостиг на истински небесен зрак. Два или три слънчеви дни през месеца — дни, които искряха като диаманти всред дълбоката кадифена синева зад белите върхове и които, разбира се, особено приятно опарваха вратовете и лицата на хората през гъстото було на разнасящите се сиви мъгли, два или три такива дни по на няколко седмици, това бе твърде малко за настроението на хора, чиято съдба оправдаваше извънредните им претенции за утеха; те вътрешно се позоваваха на някакъв пакт, който им гарантираше, срещу отказа от радостите и мъките на равнинното човечество, един макар и безжизнен, но все пак съвсем лек и приятен живот — безгрижен до унищожение на времето и напълно благосклонен. Съмнителна бе ползата за придворния съветник, когато напомняше колко малко прилича дори и при тези обстоятелства съществуването в „Бергхоф“ на пребиванието в каторга или в някой сибирски рудник и какви са, дори и без слънце, предимствата на тукашния въздух, разреден и лек, един почти чист етер от всемира, беден на добри и лоши земни примеси, пред пушеците и изпаренията на равнината: лицата помръкнаха, заредиха се протести и заплашвания със самоволно заминаване, някои от които дори бяха изпълнени въпреки такива примери като неотдавнашното печално завръщане на госпожа Заломон, чийто случай преди това не бе тежък, макар и упорит, а сега благодарение на самоволния й престой във влажния и ветровит Амстердам бе придобил доживотен характер…

Но вместо слънце имаше сняг, сняг навред, толкова извънредно много сняг, колкото Ханс Касторп през целия си живот не бе виждал. Миналата зима в това отношение той добре се бе отсрамил, но неговите тогавашни постижения бяха слаби в сравнение с тазгодишните. Той валеше ден след ден и по цяла нощ, рядък и на гъсти вихрушки, но си валеше. Малкото поддържани пътища изглеждаха изкорубени, с големи, над човешки ръст, странични снежни стени — алабастрови плоскости, които бяха приятни за гледане със своето зърнесто-кристално искрене и служеха на пациентите за писане и рисуване, за предаване на различни съобщения, закачки и подмятания. Но колкото и дълбоко да бяха чистили, снежната постелка помежду стените все още си беше много дебела — това се забелязваше на рехави места и при дупки, където кракът внезапно затъваше горе-долу до коляното: човек трябваше добре да внимава, за да не си строши ненадейно крака. Скамейките бяха изчезнали, потънали; понякога се подаваше част от облегалото изпод белия саван. Долу в курорта уличното ниво бе тъй странно изменено, че магазините в приземията на къщите бяха се превърнали в зимници, до които се слизаше от тротоара по снежни стъпала.

А върху натрупаните маси продължаваше да вали всеки божи ден, снегът тихо се стелеше при умерен студ, десет, петнадесет градуса, които не пронизваха човека до костите — те малко се усещаха, можеха да бъдат и пет или два, безветрието и сухият въздух им бяха изтръгнали жилото. Сутрин беше много тъмно; закусваха под изкуствената светлина на полилеите в залата с весело оцветените сводове. Вън беше помътеното нищо, един свят като сиво-бял памук, който напираше върху прозорците — непрозрачни от снежната вихрушка и мъглите. Планината бе невидима; най-многото, което понякога прозираше, бе близката борова гора: тя се извисяваше отрупана със сняг, скоро изчезваше всред мътилката, а от време на време някой свръхтовар посипваше с бял прах околната сивота. Към десет часа като слабо осветен дим се подаваше иззад своя връх слънцето, за да внесе в недействителния, неузнаваем пейзаж един матов, призрачен живот, един смътен зрак на чувственост. Но всичко оставаше разтворено в някаква неземна нежност и бледност, нямаше нито една линия, която окото би могло със сигурност да проследи. Контурите на върховете се мержелееха, разливаха се всред мъглите и изпаренията. Огрените бели снежни плоскости, които се простираха редом или едни връз други, мамеха погледа към химеричното. Понякога осветен облак се носеше като валмо дим покрай някой скален откос, без да променя формата си.

По обед слънцето, пробило наполовина, се опитваше да разсее мъглата в синева. Неговият опит бе съвсем безуспешен; но за моменти небето едва-едва засиняваше и малкото светлина бе достатъчна, за да блесне в диаманти странно изменената от приумиците на снега околност. По това време обикновено спираше да вали, сякаш за да позволи една равносметка на постигнатото — изглежда, на тая цел служеха и малобройните разпръснати слънчеви дни, когато виелицата утихваше и дошлата изневиделица небесна жарава се опитваше да поразгони прекрасната и чиста повърхност на масите от нов сняг. Природната картина бе приказна, детинска и смешна. Дебелите, пухкави, сякаш току-що разбухнати възглавници върху клоните на дърветата, гърбавините по земята, под които се криеха храсталаци и камънаци, целият този превзето предрешен пейзаж със своите сгушени и углъбени в себе си фигури представляваше един свят на гномове — смешен наглед и сякаш изваден от книга с приказки. Но ако в близката околност, из която човек трудно се придвижваше, имаше нещо фантастично и дяволито, по-далечният заден план и монументалните заснежени Алпи събуждаха чувства на величие и святост.

Следобед между два и три часа Ханс Касторп лежеше в балконската лоджия, добре опакован, и гледаше над тапицирания парапет към гората и планината; главата му се опираше върху нито много високо, нито много полегато нагласената облегалка на превъзходния лежащ стол. Чернозелената, отрупана със сняг елова гора се катереше по склоновете, а от снега земята помежду дърветата бе мека като възглавница. По-нагоре се издигаше в сиво-бяло скалистата планина с огромни снежни плоскости, които се прекъсваха от единични по-изпъкващи канари; гребеновите линии смътно се мержелееха. Снегът тихо си валеше. Всичко все повече и повече изгубваше очертанията си. Очите, които се губеха в мекотата на нищото, леко се скланяха за дрямка. Тръпки придружаваха момента на заспиването, но после никъде не можеше да се намери по-чист сън от този тук в ледения мраз — сън без сънища, необременен от никакво несъзнателно усещане на органична тежест, тъй като вдишването на разредения, несъдържащ каквито и да са изпарения въздух бе за организма не по-трудно от недишането на мъртвеца. Когато Ханс Касторп се събуждаше, планината биваше напълно изчезнала зад снежната завеса и само откъси от нея — един купенов връх или някоя канара — редуваха с появата си по за няколко минути и отново се скриваха. Тази безшумна, призрачна игра бе извънредно забавна. Човек трябваше много да внимава, ако искаше да издебне тайнствените превръщания на тази фантасмагория на забулванията. Див и величествен, посред мъглите се показваше чист един скалист планински дял, на който нито върхът, нито подножието се виждаха. Но той изчезваше, ако само за минута човек го изпуснеше от погледа си.

Имаше и снежни виелици, при които изобщо не можеше да се стои на балконската лоджия, защото развихрените снежинки нахлуваха и плътно застилаха всичко — и пода, и мебелите. Да, в тая защитена отвсякъде високопланинска долина имаше и бури. Разредената атмосфера се бунтуваше, снежната фъртуна я изпълваше дотам, че човек не можеше да види нищо и на крачка пред себе си. Могъщите пориви на вятъра пречеха на дишането, те бясно тласкаха вихрушката ту встрани, ту отдолу нагоре, от валога към висините, увличаха я в нестроен лудешки танец — това не бе вече снеговалеж, то бе един хаос от бяла мрачина, една страшна стихия, феноменалното изстъпление на отхвърлилата всяка умереност природа, всред която можеха да оцелеят само планинските чинки, пристигнали изведнъж на цели ята.

Въпреки това Ханс Касторп обичаше живота всред снеговете. Той го намираше в много отношения близък до живота на морския бряг: изконното еднообразие на природната картина бе общо за двете сфери; снегът, този дълбок, рохкав, безупречен разпрашен сняг играеше тук напълно ролята на жълто-белия пясък долу; съприкосновението със снега и пясъка бе еднакво чисто, човек изтърсваше от обувките и дрехите си помръзналия сух бял снежец, както долу свободните от всякакъв прах зрънца от камъните и мидите на морското дъно, без да остане следа, и съвсем по същия начин бе трудно ходенето по снега и по дюните, освен ако слънцето разтопеше горната повърхност, та през нощта да хване ледена корица: тогава би могло да се ходи по нея по-леко и по-приятно, отколкото върху паркет — точно тъй леко и приятно, както по измитата, твърда, гладка и пружинираща пясъчна ивица край морския бряг.

Но тази година паднаха и се задържаха такива снежни маси, които твърде стесняваха възможността за движение навън — за всекиго освен за скиорите. Снегорините работеха, но те едва смогваха да очистят криво-ляво най-оживените пътеки и главната улица на курорта; по малкото пътища, които бяха проходими и бърже свършваха с неочистени места, пъплеха здрави и болни, местни жители и гости от интернационалните хотели; господа и дами, които се спускаха с шейни, току се блъскаха о краката на пешеходците; те идваха от склоновете, клатушкаха се и се люшкаха, изпънали крака напред, надаваха предупредителни викове с тон, който сочеше колко много са убедени във важността на своето начинание; слезли веднъж долу, те отново поемаха нагоре, теглейки за връвчицата своята детска шейна-играчка.

Тези разходки бяха дошли до гуша на Ханс Касторп. Той имаше две желания: по-силното от тях бе да бъде сам със своите размисли и „управленчески“ занимания и неговата балконска лоджия би му го изпълнила, макар и повърхностно. Второто желание, свързано с първото, се отнасяше живо до това, да установи един по-интимен и по-свободен контакт със снежната пустиня на планината, към която се бе привързал, а това желание бе неосъществимо, докато го лелееше един невъоръжен и безкрилен пешеходец; тъй като той веднага би потънал до гърди в снега, ако би се опитал да прекрачи очистената част на пътеките, до края на която винаги много бързо се стигаше.

Така Ханс Касторп реши веднъж, през тая втора негова зима тук горе, да си купи ски и да се научи да си служи с тях, доколкото фактически му бе необходимо. Той не беше спортист; подценявайки тялото по убеждение, никога не бе се интересувал от спорта; не се и правеше на спортист като някои от гостите на „Бергхоф“, които, в духа на курортните нрави и модата, се обличаха контешки като спортисти — особено жени като например Хермине Клефелд; макар че недостатъчното дишане постоянно караше да посиняват устните и върха на носа й, тя обичаше да се явява на обед издокарана във вълнени панталони, а след яденето да се перчи неприлично разкрачена върху един плетен стол в хола. Ако Ханс Касторп би поискал от придворния съветник разрешение за това свое разюздано намерение, той непременно би срещнал отказ. На всички тук горе, било в „Бергхоф“, било в други санаториуми, бяха безусловно забранени всякакви спортни занимания, защото привидно тъй леко вдишваната атмосфера и без това предявяваше големи изисквания към сърдечния мускул, а що се отнася лично до Ханс Касторп, неговият духовит израз, че „е привикнал на това, че не привиква“, си бе останал в пълна сила и предразположението му към температура, което Радамант отдаваше на някакъв възпален участък, упорито продължаваше да бъде налице. Та и какво друго му беше необходимо тук горе? Така неговото желание, неговото намерение беше неподобаващо и пълно с противоречия. Но би трябвало и правилно да го разберем. Него не го подтикваше честолюбието да подражава на франтовете-туристи и елегантните спортисти, които, стига да имаше такава парола, със същото важно усърдие биха се отдали на игра с карти в душната стая. Той напълно чувстваше принадлежността си към друга, по-свързана общност, а не към купчината туристи, пък и от едно по-широко и по-ново гледище, въз основа на някакво отчуждаващо достойнство и едно обуздаващо задължение, той смяташе, че не е негова работа да се разхожда само така, както другите, и да се валя в снега като глупец. Той не възнамеряваше да върши лудории, държеше на умереност, и Радамант като нищо би могъл да му разреши това, което си бе наумил. Но тъй като поради правилника за вътрешния ред той все пак би му забранил, Ханс Касторп реши да действа зад гърба му.

Веднъж той между другото разказа на господин Сетембрини за своето намерение. От радост господин Сетембрини насмалко щеше да го прегърне.

— Ами че да, ама разбира се, инженере, за бога, направете това! Никого не питайте и направете това, внушил ви го е вашият ангел-хранител! Направете го веднага, преди да отмине това добро желание. Ще дойда с вас, ще ви придружа до магазина и на бърза ръка заедно ще купим тези благословени принадлежности. И в планината бих ви придружил, бих се пързалял с вас, бих обул крилати обувки като Меркурио, ала не бива… Е, не бива! Бих сторил това, макар и да „не бива“, но аз не мога, аз съм един загубен човек. А пък вие… няма да ви навреди, съвсем не, стига да сте разумен и да не прекалявате. Какво пък, и да ви навреди малко, все пак вашият ангел-хранител е този, който… Нищо повече няма да кажа. Какъв великолепен план! Две години сте тук и все още способен за такова хрумване — да, да, вашият зародиш е добър, няма основания да се отчае човек от Вас. Браво, браво. Ще изиграете вашия княз на призраците там горе, ще купите чифт ски, ще ги изпратите у мен или у Лукачек, или у бакалина долу в нашата къщурка. Оттам ще ги взимате, за да се упражнявате, и ще се пързаляте…

Точно така и стана. Под погледа на господин Сетембрини, който изигра ролята на познавач и критик, макар че понятие си нямаше от спорт, Ханс Касторп купи в един специализиран магазин на главната улица чифт красиви ски от добро ясеново дърво, лакирани в светлокафяво, с хубави кожени пристегалки, а отпред остри и извити нагоре, купи и щеки с железен връх и кръгчета, пожела на всяка цена сам да ги занесе на рамо до квартирата на Сетембрини, където бързо се споразумяха с бакалина относно всекидневното оставяне на ските у него. Запознат от много гледане как да си служи с тях, Ханс Касторп почна самостоятелно всеки ден да се трепе далече от гъмжилото на пистите, на един склон почти без дървета, недалеч от санаториума „Бергхоф“, при което понякога го наблюдаваше от известно разстояние господин Сетембрини, подпрян на бастуна си, кръстосал грациозно крака, извикващ по едно „браво!“ на всеки технически напредък. Работата потръгна добре, докато веднъж Ханс Касторп, спускайки се по почистения извилист път към селото с намерение да остави ските си у бакалина, срещна придворния съветник; Беренс не го позна, въпреки че бе посред бял ден и новакът насмалко щеше да се сблъска с него. Той се обви в облак от дима на пурата си и отмина с тежка стъпка.

Ханс Касторп разбра, че човек бързо усвоява една техника, от която чувства вътрешна нужда. Той нямаше претенции за виртуозност. Каквото му трябваше, научи го без потене и задъхване за няколко дни. Свикна да държи хубаво прибрани краката си и да оставя успоредна следа, пробваше как при спускане да си служи с щеката за управляване, научи се да взима плавно препятствия, малки възвишения на почвата, с разперени ръце, изплаващ като кораб в бурно море, и след двадесетия опит вече не падаше, когато спираше с телемарк при пълна скорост, издал единия крак напред, а другия свил в коляното. Той постепенно разширяваше кръга на своите упражнения. Един ден господин Сетембрини го видя да изчезва всред белезникавата мъгла, през сключените като тръба ръце му викна да се пази и педагогически задоволен, се прибра в къщи.

Хубава бе зимната планина; не хубава по един мек и приятен начин, а тъй както е хубаво Северното море при силен западен вятър. Вярно, без гръмовния екот, а при мъртвешка тишина, но и тук се събуждаха подобни чувства на страхопочитание. Дългите, гъвкави ходила на Ханс Касторп го носеха в какви ли не посоки: по продължение на левия склон към Клавадел или надясно покрай Фрауенкирх и Гларис, зад които призрачно хвърляше сянка масивът Амзелфлу; и в долината на Дишма или зад „Бергхоф“ нагоре в посока към гористия Зехорн, на който само снежният връх се подаваше над границата на горите, или към леса Друзача, зад който се съзираха фантастичните контури на дълбоко заснежената Ретиконска верига. Той се качваше със ските си и по стръмната въжена линия до Шатцалп и без да бърза, се пързаляше там горе на две хиляди метра височина по искрящите наклони, покрити с рохкав сняг, от дето при ясно време се откриваше величествена гледка към пейзажа на неговите приключения.

Той се радваше на своите постижения, пред които недостъпното ставаше достъпно и препятствията почти изчезваха. Те го обгръщаха в желаната, в една възможно пълна самота, която докосваше сърцето му с чувството за нещо съвсем чуждо на човека, за нещо критично. От едната му страна зееше обрасла с елови гори и губеща се в мъгли пропаст, от другата се извисяваха скали, отрупани със снежни маси, които образуваха страхотни сводове и гърбици, циклопски пещери и качулки. Ако спираше неподвижен, за да не чува сам себе си, тишината ставаше безусловна и съвършена, едно омекотено безмълвие, непознато, никога недолавяно, никъде другаде несрещано. Тук нямаше никакъв полъх на вятър, който попе мъничко да раздвижи дърветата, никакво шумолене, никакъв птичи глас. Застанал на място с отворена уста, подпрян върху щеката, склонил глава към рамото, Ханс Касторп се ослушваше в предвечното мълчание, а тихо и непрестанно снегът си валеше, спокойно си падаха снежинките без всякакъв звук.

Не, в този свят на бездънно мълчание нямаше нищо гостоприемно, той приемаше посетителя на негов риск и отговорност, всъщност нито го приемаше, нито го възприемаше, а само по един зловещ невещаещ нищо добро начин търпеше неговото проникване, неговото присъствие; той караше човека да чувства някаква мълчалива, първична заплаха, нещо, което дори не бе враждебно, а по-скоро равнодушно смъртоносно. Чадото на цивилизацията, израсло далеч и отчуждено от дивата природа, е много по-податливо на величието й от нейния суров син, който от ранна възраст зависим от нея, живее в трезва доверчивост с нея. Той почти не познава религиозния страх, с който новакът, вдигнал високо вежди, пристъпва към планината, страх, който дълбоко определя цялото негово сетивно отношение към нея, който поддържа един постоянен благочестив потрес и плаха възбуда в неговата душа.

Навлякъл пуловер с дълги ръкави от камилска вълна, навил на краката си навои, стъпил върху луксозните си ски, Ханс Касторп се смяташе за много смел, докато се ослушваше в предвечната тишина, в мъртвешкото безмълвие на зимната пустиня, а чувството на облекчение, което го обземаше, когато на връщане отново почваха да изплават из мъглата първите човешки жилища, го караше да осъзнае доскорошното си състояние и да разбере, че часове наред някакъв тайнствено свещен ужас бе изпълвал неговата душа. На Зилт той бе заставал на брега срещу силния прибой в бели панталони, сигурен, елегантен и почтителен като пред клетка на лъв, който разчеква ужасната си острозъба паст. После се бе къпал, докато спасителят надуваше една тръба, предупреждавайки тия, които дръзко се опитваха да преодолеят крайбрежните вълни и да влязат навътре, да бъдат по-близо до развълнуваната стихия, и последната вълна се стоварваше върху тила му като лапа на хищник. Оттам младият мъж познаваше възторженото щастие на лекото любовно съприкосновение със сили, които биха унищожили човека с една истинска прегръдка. Но тогава той не познаваше влечението към един по-близък, вдъхновяващ допир със смъртоносната природа, която застрашително се разгръща за истинска прегръдка — той бе едно слабо, макар и въоръжено и доста защитено от цивилизацията човешко същество, което се стремеше да се впусне в страхотната стихия или поне да не бяга от нея, докато допирът не стигне до критичната точка, когато вече не ще може да се удържи в желаните граници, докато вече не се касае до разпенения прибой и лек удар с лапа на хищник, а до вълната и бездънната паст на морето.

С една дума, Ханс Касторп проявяваше смелост тук горе — ако смелостта пред стихиите не означаваше тъпа трезвост в отношението му към тях, а съзнателно отдаване и един предизвикан от симпатия смъртен ужас. — Симпатия? — Но да, Ханс Касторп хранеше симпатия към стихиите в своите тесни гърди на цивилизован човек; тази симпатия имаше връзка и с новото чувство на достойнство, което той осъзна при вида на пързалящите се хорица и което го накара да смята по-дълбоката, по-голямата, по-малко свързаната с хотелски удобства самота на своята балконска лоджия за по-подходяща и по-желателна. Оттам той бе съзерцавал високата, обвита в мъгли планина и танеца на снежната буря и в душата си се бе срамувал от това зяпане иззад бруствера на комфорта. Затова, а не поради спортни превземки се бе научил да кара ски. И ако се чувстваше застрашен всред величието, всред заснежената мъртвешка тишина — а точно това изпитваше там чадото на цивилизацията, — какво от това, той отдавна тук горе бе вкусил с духа и разсъдъка си не по-малко страшни работи. Едно събеседване с Нафта и Сетембрини едва ли можеше да се сметне за незастрашаващо; и то водеше към безпътица и крайни опасности, а когато става дума за симпатия от страна на Ханс Касторп към великата зимна пустиня, то е, защото той, независимо от благочестивия ужас, именно тези предели чувстваше като подходяща арена за узряването на своите мисловни комплекси, за подобаващо местопребивание на човек, който, разбира се, без сам да знае защо, бе обременен с „управленчески“ работи, отнасящи се до положението и държавата на homo dei.

Никой не се намери тук, който да предупреди с тръбата си многознайкото за опасностите освен може би един Сетембрини, когато със събрани на фуния ръце бе се провикнал към заминаващия Ханс Касторп. Но у него имаше смелост и симпатия, той не обърна повече внимание на повика зад гърба си, отколкото на друг един повик, който бе прозвучал подире му при една негова решителна стъпка някога през една карнавална нощ. „Eh, ingegnere, un pô di ragione, sa!“[42] „Ах ти, сатана-педагог, с твоите ragione и ribellione — помисли си той. — Между впрочем аз те обичам. Вярно, ти си ветрогон и шарманкаджия, но ми мислиш доброто, повече ми мислиш доброто и по си ми симпатичен от лютия малък йезуит и терорист, испанския изтезател с бляскащите очила, въпреки че почти винаги той е правият, когато се карате… когато педагогично се борите за душата ми, както богът и дяволът за човека през Средновековието…“

Напудрен със сняг до колене, той се докопа до някакви бели висини, където широки колкото един чаршаф тераси се издигаха на стъпала една над друга, все по-високо и по-високо, и краят им не се виждаше; те сякаш наникъде не извеждаха; в горната си част се сливаха с небето, което бе също като тях мъгливо белезникаво, без начало и без край; не се виждаше никакъв връх, никаква хребетова линия; Ханс Касторп се катереше към някакво мъгляво небитие, а тъй като и зад него много скоро се свърши и изчезна от погледа му светът, населената долина на хората, тъй като никакъв звук вече не достигаше оттам до него, то и уединението, и вглъбението му, преди да се усети, станаха толкова пълни, колкото не би могъл дори да си пожелае — пълни до оня ужас, който е предпоставка за смелостта. „Praeterit figura hujus mundi“[43] — каза си той на един латински, чийто дух не бе хуманистичен — този израз бе чул от Нафта. Той се спря и се огледа. Надлъж и нашир, никъде нищичко не се виждаше освен съвсем дребни снежинки, които, идейки от белотата горе, се спускаха върху белотата долу, а наоколо му цареше могъщото безмълвие на тишината. Докато погледът му се пречупваше в бялата пустота, която го ослепяваше, той усети да бие сърцето си, което се бе разбързало от изкачването — този мускулен орган, чийто животински образ и чието характерно биене той, може би кощунствайки, бе опознал под пукота и светкавиците на рентгеновия кабинет. И нещо затрогващо го обвя, някаква проста и смирена симпатия към неговото сърце, това човешко сърце с въпроса и загадката му, което си биеше съвсем само всред ледената пустиня.

Той се заизкачва по-нататък, по-нагоре, към небето. Навремени забиваше горния край на щеката си в снега и гледаше как при издърпването й из дупката синя светлина се устремява по нея. Това го забавляваше; той можеше дълго време да застава на едно място, за да предизвиква многократно това малко оптическо явление. Появяваше се своеобразно, нежно планинско и долинно сияние, зеленикавосиньо, ледено бистро и въпреки това с отсенки, тайнствено привлекателно. То му напомни за светлината и цвета на едни тесни очи със съдбоносен поглед, които господин Сетембрини бе определил от хуманистична гледна точка презрително като „татарски зирки“ и „очи на степен вълк“ — за едни рано открити и неминуемо отново намерени очи, за очите на Хипе и Клавдия. „На драго сърце — каза полугласно той всред безмълвието, — само гледай да не го счупиш: il est a visser, tu sais!“[44] И духом той чу зад себе си благозвучния призив към благоразумие.

Отстрани вдясно, на известно разстояние се мержелееше гора. Той се отправи натам, за да има пред очите си някаква земна цел вместо белезникавата трансцендентност, и внезапно се спусна надолу, без да бе забелязал ни най-малкия наклон. Ослепяването възпрепятстваше всяко разпознаване на конфигурацията на терена. Не се виждаше нищо; всичко се сливаше пред очите. Съвсем ненадейно някакви препятствия отново го издигнаха. Той се остави на нанадолнището, без да различава с очи степента на наклона.

Привляклата го гора се намираше отвъд падината, в която неусетно бе слязъл. Нейното покрито с рехав сняг дъно бе наклонено в посока към планината, както забеляза, когато премина известно разстояние по него. Тук бе надолнище; страничните откоси ставаха все по-високи; огромната гънка, сякаш някакъв изкорубен път, го поведе към планината. После човките на ските му отново се насочиха нагоре; теренът взе да се издига, скоро вече нямаше никакъв страничен откос за изкачване; разходката без път го изведе отново на открита към небето рудина.

Той видя иглолистната гора встрани, зад и под него, упъти се натам и с бързо спускане стигна до отрупаните със сняг ели, които клиновидно се врязваха в незалесеното пространство като разклонения на някакъв стръмен, обвит в мъгли лес. Под техните клони той, почивайки си, изпуши една цигара, с все още угнетена, напрегната, потисната от странното уединение душа, но горд, че го бе покорил, и смел поради чувството, че е удостоен с права върху тези предели.

Часът бе три след пладне. Той се бе измъкнал веднага след обяда, за да избяга от главното режимно лежане и закуската и за да се върне, преди да се стъмни. Приятно самочувствие го обзе при мисълта, че разполага с няколко часа за скитане на открито всред това великолепие. Той имаше малко шоколад в джоба на брича си и шишенце с порто в джоба на жилетката.

Слънцето бе обвито в толкова гъста мъгла, че мястото му едва се разпознаваше. Долу, към изхода на долината, към тая част от планината, която не се виждаше, облаците и парите бяха още по-тъмни и сякаш напредваха. Всичко сочеше на сняг, на нов неспирен снеговалеж, на истинска фъртуна. И действително малките, безшумни снежинки взеха да се сгъстяват над рудината.

Ханс Касторп пристъпи напред, за да набере върху ръкава си няколко снежинки, които почна да разглежда с опитното око на любител-изследовател. Те на пръв поглед бяха безформени парцалчета, но той неведнъж бе държал такива като тях под своята отлична лупа и добре знаеше от какви деликатни, точни, малки скъпоценности са съставени те — накити, орденски звезди, брилянтови клипсове, каквито и най-съвестният златар не би могъл да изпипа така богато и с такива подробности, — да, всичките тези маси от бяла, лека, пухкава пудра, които тегнеха върху гората, покриваха ширинето и по които го носеха ските му, бяха все пак нещо различно от родния морски пясък, макар да напомняха за него: те се състояха не от каменни зрънца, а от безброй водни частици, сбрани при замръзването в едно съразмерно многообразие от кристали — частици на онова неорганично вещество, същото, което караше да набъбва жизнената плазма, тялото на растенията и човека, и където, между безбройните разкошни, дребни, невидими, непредназначени за човешкото око вълшебни звездички никоя не прилича на другата; тук господстваше един безграничен стремеж към изнамиране на най-различни изменения и най-тънки оформления на винаги същата основна схема, един равностранен и равноъгълен шестогран, но за себе си всяко едно от тия изделия на студа се отличаваше с безславна пропорция и ледена правилност, а именно това бе зловещо, антиорганично и противожизнено; те бяха прекалено правилни, организованата за живот субстанция никога не стигаше до такава правилност; животът се ужасяваше от пълната точност, той я смяташе за смъртоносна, за тайна на самата смърт и на Ханс Касторп му се струваше, че разбира защо древните строители на храмове преднамерено и тайно са допускали отклонения в симетрията на своите поредици от колони.

Той се отблъсна с щеките, плъзна се напред, спусна се по дебелия сняг край гората надолу към мъглата и безцелно, спокойно, ту изкачвайки се, ту слизайки, продължи да обикаля мъртвата местност; пустият, вълнист терен, изсъхналата растителност, която се състоеше от единични, тъмно изпъкващи клекови храсти, границата на хоризонта, очертана от меки възвишения, всичко това поразително приличаше на пейзаж с дюни. Застанал на място, любувайки се на тази прилика, Ханс Касторп кимна с глава; той понасяше с приятно чувство и пламналото си лице, и склонността към треперене, и оная своеобразна и унасяща смесица от възбуда и умора, която усещаше, тъй като всичко това интимно му припомняше сродното въздействие на морския въздух, който също така го стимулираше, а същевременно бе наситен със сънотворни вещества. Той със задоволство възприемаше своята окрилена независимост, своето свободно скитничество. Напреде му не се простираше път, който да го обвързва, зад него нямаше път, по който да се върне тъй, както беше дошъл. Отначало имаше пръти, забити колове и снежни знаци, но той скоро преднамерено се освободи от тяхната опека, защото му спомняха човека с тръбата и му се сториха неподобаващи на неговото вътрешно отношение към великата снежна пустиня.

Зад заснежените скални хълмове, между които се провря, карайки ту надясно, ту наляво, се простираше едно надолнище, после равнина, после голяма планина, чиито тапицирани в бяло урви и проходи изглеждаха толкова достъпни и примамливи! Да, в душата на Ханс Касторп бе дълбоко заседнало обаянието на далнината и висината, на все по-новите разкриващи се самоти и с риск да закъснее, той се стремеше все по-навътре в дивото мълчание, зловещината и несигурността — независимо от това, че неговото вътрешно напрежение и угнетеност се превърнаха в истински страх пред вида на преждевременно настъпващия небесен мрак, който сякаш простираше сиви покривала върху цялата околност. Този страх го накара да осъзнае, че досега вътрешно просто се бе стремил да загуби ориентация и да забрави в коя посока са останали селището и долината и съгласно желанието си бе постигнал това напълно. Той впрочем можеше да си каже, че ако веднага си тръгне и кара все по надолнището, скоро, твърде скоро, ще стигне до долината, макар вероятно далеч от „Бергхоф“, но би се върнал твърде рано, не би използвал добре времето; ако ли пък го изненада снежна виелица, сигурно съвсем няма да намери пътя назад. Затова обаче той се отказа да избяга преждевременно — страхът, неговият искрен страх от стихиите можеше да го гнети колкото си иска. Тази постъпка едва ли бе спортсменска, защото спортсменът се впуска в борба със стихиите само докато се чувства техен господар и майстор, иначе е предпазлив и като по-умен, отстъпва; това, което вълнуваше душата на Ханс Касторп, можеше да се определи само с една дума: предизвикателство. Но каквото и порицание да предизвиква тази дума, дори когато — или особено когато — съответстващото й дръзновено чувство е свързано с толкова искрен страх, все пак при малко човешко размишление може горе-долу да се разбере защо в дълбините на душата на един млад човек и мъж, който години наред е живял като този тук, се набира много нещо — или както Ханс Касторп, инженерът, би казал „акумулира“, — което някой ден се разпилява във вид на едно елементарно, ожесточено, нетърпеливо „хайде де!“ или на едно „виж ти!“, вкратце като предизвикателство и отказ от разумна предпазливост. Така, той се понесе върху своите дълги пантофи, плъзна се надолу по склона и помагайки си с щеките, прекоси следната рудина, на която стоеше недалеч някаква дървена къщурка, сеновал или планинска хижа, с покрив, подсигурен с камъни против вятъра; после се насочи към най-близкия хълм, по чийто гръб елите стърчаха като четина и зад който се подаваха през мъглата накамарени един въз друг високи върхове. Осеяната с единични групи дървета стена пред него беше стръмна, но косо вдясно тя можеше да бъде заобиколена наполовина при умерен наклон и да се отиде зад нея, за да се види какво има по-нататък; с тая изследователска работа се зае Ханс Касторп, след като пред полето с хижата бе се спуснал по една доста дълбока, наклонена отдясно наляво урва.

Той току-що отново бе взел да се изкачва, когато, според както си бе признал, че я очаква, тя, снежната виелица, изведнъж връхлетя, развихри се — с една дума, появила се бе снежната буря, която доста време вече бе му се заканвала, ако може да се говори за „закана“ във връзка със слепи и невежи стихии, които не си поставят за цел нашето унищожение, което все пак би било донякъде утешително, а по най-ужасяващ начин остават напълно равнодушни, ако между другото и това се случи. „А така! — помисли си Ханс Касторп и се спря на място, когато първият порив на вятъра връхлетя върху снежинките и го прониза. — Няма що, добър полъх. Чак до костите стига.“ И наистина този вятър бе от зъл по-зъл; ужасният студ, който действително цареше, към двадесет градуса под нулата, само тогава не се усещаше и изглеждаше по-мек, докато несъдържащият влага въздух бе тих и нераздвижен както обикновено; повееше ли обаче вятър, той се врязваше като нож в живото месо, а когато се случеше както сега — тъй като първият бръснещ повей бе само един предвестник, — не биха стигнали и седем кожуха, за да защитят костите от ледения ужас на студа; Ханс Касторп не носеше седем кожуха, а само една вълнена жилетка, която иначе бе напълно достатъчна и дори му понатежаваше при най-слабото слънце. Между впрочем вятърът го биеше малко отстрани и отзад, така че не бе много препоръчително да се върне и да го пресрещне с гърдите си, тъй като това разсъждение се примеси към неговото упорство и принципното: „Е, та какво!“ — избликнало от душата му, лудият младеж все още се устремяваше напред между по-рядко израсналите ели, за да стигне зад гърба на атакувания хълм.

Това обаче не бе никакво удоволствие, тъй като нищо не се виждаше от танеца на снежинките, които сякаш не падаха на земята и изпълваха целия простор със своето завъртяно на вихрушка гъмжило; налитащите ледени вихри опарваха ушите с остра болка, вцепеняваха крайниците и вкочанясваха пръстите, така че Ханс Касторп вече не знаеше стиска ли още щеките, или не. Снегът се завираше отзад в яката му и стопен, се стичаше по гърба му и се налепи по раменете и десния му хълбок; струваше му се, че ще замръзне тук като снежен човек с пъхната в ръката тояга, и всичката тази непоносимост бе налице при сравнително благоприятни обстоятелства: ако се извърнеше назад, щеше да бъде още по-лошо; и все пак пътят назад се очертаваше като задача, която трябва да се атакува без каквото и да било забавяне.

Ето защо той спря, вдигна сърдито рамене и обърна ските си назад. Насрещният вятър веднага му пресече дъха и той още един път се подложи на неудобната процедура, върна ските си обратно, за да поеме дъх и в по-добро състояние да даде отпор на равнодушния враг. С наведена глава и предпазливо регулирано дишане наистина му се удаде да потегли в обратно направление — изненадан, въпреки лошите очаквания, от трудностите на придвижването, които се дължаха на неговата слепота и недостига на въздух. Той всеки момент биваше принуден да спира, първо, за да поеме въздух, загърбен към бурята, и второ, защото, премигвайки с наведена напред глава, нищо не виждаше поради бялото затъмнение и трябваше да се пази от сблъскване с дървета или прекатурване поради някое препятствие. Снежинките се струяха върху лицето му и замръзваха там, та го вцепеняваха. Те слитаха в устата му, където се разтапяха със слабо воднист вкус, слитаха върху клепачите, които конвулсивно се затваряха, затрупваха очите и му пречеха да гледа — между впрочем гледането би било безполезно, тъй като гъстото забулване на зрителното поле и заслепяването от толкова много белота и без това почти напълно изключваха зрението. Когато се насилеше да погледне, той се взираше в едно бяло, унесено във вихрушка небитие. И само навремени всред това небитие изплуваха призрачни сенки от света на явленията: клеков храст, група ели, бледният силует на сеновала, край който бе минал на отиване.

Той го остави зад себе си, опита се от същата рудина да намери път за връщане. Но път нямаше; въпрос повече на щастие, отколкото на разум бе да се държи една посока, приблизителната посока за дома, тъй като човек най-много можеше да види протегнатата пред очите си ръка, ала не и върховете на ските, но дори и при по-добра видимост пак бяха налице редица обстоятелства, които да затруднят до немай-къде придвижването: отрупаното със сняг лице, бурята като противник, който нарушаваше, пресичаше дишането, възпрепятстваше поемането на въздух, както и издишането, и всеки миг караше задъхания скиор да се отклонява от посоката си — кой би могъл да се движи напред при тази обстановка: Ханс Касторп или друг, по-як от него? — нашият герой спираше, поемаше си дъх, с премигване си отърсваше водата от миглите, очукваше снежната ризница, която се бе образувала върху гърдите му, и смяташе, че само един неразумен човек може да очаква напредване при тези обстоятелства.

И все пак Ханс Касторп напредваше, сиреч: придвижваше се нанякъде. Но не бе ясно дали това бе целесъобразно напредване, едно напредване в правилна посока, и дали не би било по-малко погрешно да остане там, където си беше (което обаче също не изглеждаше възможно и против което говореше дори теоретичната вероятност); всъщност на Ханс Касторп скоро му се стори, че теренът нещо не е в ред, че няма под краката си истинската почва, тоест равната рудина, до която отново бе стигнал с голяма мъка и която бе необходимо да остави сега зад себе си. Равнината се оказа твърде кратка, той пак се изкачваше. Очевидно бурята, която идваше откъм югоизток, откъм изхода на долината, бе го отклонила със своя бесен насрещен порив. От доста време вече той се бе трепал, за да се движи в погрешна посока. Сега, слепешката, обгърнат от вихрушката на бялата нощ, той само по-дълбоко навлизаше в стихията, която равнодушно го заплашваше.

— Това на нищо не прилича! — процеди той през зъби и се спря. Не се изрази по-патетично, ако и за момент да му се стори, че някаква леденостудена ръка посяга към сърцето му, което го накара да се стресне и да обсипе ребрата си с такива бързи удари, както тогава, когато Радамант бе открил възпаленото огнище у него. Тъй като той разбра, че няма право на големи думи и жестове, защото предизвикателството бе излязло от него и всички опасности на положението си бяха за негова собствена сметка. — Не е лошо — каза той и усети, че чертите на лицето му, изразните мускули на физиономията му не се покоряваха вече на душата му и не бяха в състояние нищо да изпишат — нито страх, нито ярост, нито презрение, — тъй като бяха вцепенени. — А сега? Тук косо надолу и оттам нататък все по носа, все направо срещу вятъра. Вярно, по-лесно е да се каже, отколкото да се стори — додаде той, говорейки задъхано и на пресекулки, макар и полугласно, като отново тръгна, — но нещо трябва да стане, не мога да седна и да чакам, защото тогава ще ме затрупат правилните шестоъгълници и Сетембрини, ако тръгне да ме търси със своята тръба, ще ме намери клекнал, с изцъклени очи и накривена шапка от сняг върху главата… — Той забеляза, че приказва сам на себе си, и то по доста странен начин. Ето защо се упрекна, но го стори отново полугласно и изрично, ако и устните му да бяха толкова изтръпнали, че се отказа да си служи с тях и говореше без съгласните, които се образуват с тяхна помощ; това му спомни за един по-раншен случай в живота му, когато бе постъпил по същия начин. — Млъквай, трай и гледай да се измъкнеш — каза той и добави: — Струва ми се, че бълнуваш и главата ти е замаяна, а то е лошо в известно отношение.

Но това, че той бе зле от гледна точка на отърваването си, беше чиста констатация на контролиращия разум и до известна степен на едно чуждо, неучастващо, макар и угрижено лице. Що се отнася до сетивната му страна, той бе много склонен да се предаде на неизвестността, която с увеличаването на умората все повече го потискаше, но си взе бележка за тая склонност и й отдели някои мисли. „Това е видоизмененото преживяване на човек, който попада на буря в планината и вече не може да намери пътя за дома — мислеше той, работейки с щеките, и задъхан измърмори на пресекулки нещо по тоя повод, като от дискретност отбягваше по-ясни изрази. — Който после чуе за това, ще си го представи като нещо ужасно, забравяйки, че болестта — а моето положение е донякъде равнозначно на болест — обработва човека тъй, че да може той да се погажда с нея. Има сетивни притъпления, благодатни естествени наркози, облекчителни мерки на природата, да-да… Но срещу тях трябва да се борим, защото те имат двойно лице, във висша степен са двусмислени; при оценката им всичко зависи от зрителната точка. Те са добронамерени и благотворни, ако не държим да се приберем дома, но са злонамерени и на всяка цена трябва да воюваме против тях, ако изобщо става дума за връщане в къщи, както е в моя случай — нито аз, нито това мое бурно биещо сърце мислим да допуснем да ни затрупа тук някаква идиотски правилна кристалометрия…“

Действително вече беше много отпаднал и по един смътен и трескав начин се бореше против настъпващото смущение на своята сетивност. Той не се уплаши толкова, колкото би трябвало да се уплаши, ако бе здрав, когато забеляза, че отново е излязъл от равния терен: този път очевидно откъм другата страна, там, където рудината се снишаваше. Тъй като се спусна при кос противен вятър и макар че на първо време не би трябвало да върши това, за момента то се оказа най-удобното. „Е, добре — помисли той. — По-долу отново ще хвана посоката.“ И това стори или помисли, че го е сторил, или сам не го вярваше, или — което внушаваше още по-големи опасения — почна да му става безразлично какво върши. Тъй действаха подозрителните пристъпи, с които той само слабо се бореше. Онази смесица от умора и възбуда, която обуславяше добре известното постоянно състояние на пациент, чиято аклиматизация се състоеше в това, че свиква с несвикването, толкова много се бе укрепила и в двете си съставки, че не можеше вече да става дума за благоразумно поведение спрямо пристъпите. Вцепенен и залитащ, той трепереше от опиянение и възбуда също като след някое събеседване с Нафта и Сетембрини, само че несравнимо по-силно; сигурно във връзка с това той взе да разкрасява своята инертност със замаяни реминисценции за такива умозаключения и въпреки презрителното възмущение към затрупването му от правилната хексагоналност промълви под нос нещо пълно със смисъл или безсмислие: чувството за дълг, което искало да го принуди да се бори против съмнителните облекчения, не било нищо друго освен гола етика, тоест мизерно обуржоазяване на живота и нерелигиозно филистерство. Желанието и изкушението да си легне и да почива се прокрадоха в съзнанието му в такава форма, че той си каза: това е като пясъчна буря в пустинята, която принуждава арабина да легне ничком и да хвърли бурнуса върху главата си. Като възражение срещу такава една постъпка той сметна само обстоятелството, че не притежава бурнус и че няма как да хвърли върху главата си някаква вълнена жилетка, макар че не бе дете и по много предания добре знаеше как замръзва човек.

След умерено бързо спускане и малко равнина отново насреща му излезе стръмнина, и то твърде голяма. Това не значеше още, че е погрешил, защото по пътя към долината трябваше да има и нагорнища, а що се отнася до вятъра, нему бе скимнало да се извърти, тъй като сега Ханс Касторп го усещаше откъм гърба си и намери, че това само по себе си заслужава благодарност. Дали бурята го огъваше, или меката, бяла, забулена от дрезгавината на виелицата повърхност на склона пред него упражняваше някаква притегателна сила върху тялото му, така че то само се свеждаше към нея? Стигаше едно-едничко отпускане, ако човек се поддадеше на това притегляне — а изкушението бе твърде голямо, точно толкова голямо, както бе описано в книгите и както бе определено там като типично опасни, което обаче ни най-малко не накърняваше неговата жива настояща сила. То, изкушението, отстояваше собствени права, не желаеше да го класират под общопознати показатели, отказваше идентичност с обичайните случаи, обявяваше се за неповторимо и несравнимо по своята наложителност — без, разбира се, да може да отрече, че бе едно нашепване от определена страна, внушение на някакво същество в испански черни дрехи с белоснежна, накъдрена колосана яка, с идеята и принципната представа за което се свързваше всеки мрак, всяко злъчно йезуитство и човеконенавистничество, всякакъв вид робство, изтезание и побой — нещата, които всяваха ужас у господин Сетембрини, но пред които той само ставаше смешен със своята шарманка и своя ragione[45]…

Но Ханс Касторп се държа прилично и удържа на изкушението да се отпусне. Той не виждаше нищо, ала се бореше и напредваше — целесъобразно или не, но вършеше каквото можеше и се придвижваше напук на тежките окови, с които ледената буря все по-яко стягаше неговите крайници. Тъй като изкачването му се стори твърде върло, той се отби встрани, без да си дава много сметка, и реши да кара някое и друго време по диагонала. Всеки опит да отлепи присвитите клепачи и да се поогледа изискваше голямо напрежение, чиято изпитана вече безполезност малко насърчаваше да го повтори. Все пак той понякога виждаше по нещо: ели, които образуваха група, поток или ров, който черно се очертаваше върху терена между надвиснали снежни брегове; а когато за разнообразие пътят му веднъж отново го поведе надолу, между впрочем срещу виелицата, той съзря на известно разстояние пред себе си сянката на някаква човешка сграда, сякаш увиснала във въздуха всред бръскащите снежни вихри.

Добре дошла, утешителна гледка! Въпреки всички несгоди той бодро бе докарал работите дотам, че вече дори и човешки сгради се бяха появили — един знак за близостта на обитаваната долина. Може би там имаше хора; може би щяха да го приемат, за да изчака на сушина и на топло края на бурята; ако междувременно пък настъпеше вечерта, те щяха при нужда да му осигурят придружител и водач. Той се насочи към химеричната, често съвсем изчезваща в мрака на виелицата постройка; за да стигне до нея, трябваше да преодолее още една, поглъщаща последните му сили стръмнина и като пристигна, с възмущение, удивление, ужас и чувство на шемет се увери, че след какви ли не заобикалки и с най-почтено напрежение повторно бе покорил познатата хижа, която се оказа сеновал с натрупани против вятъра камъни върху покрива.

Дяволска работа. От вцепенените устни на Ханс Касторп се откъртиха тежки проклятия с изпускане на лабиалните съгласни. Той се поразтъпка за ориентиране около колибата и установи, че този път е стигнал до нея откъм задната й страна, та, значи, по негово пресмятане, е загубил цял час за най-пълна и най-безполезна безсмислица. Но тъй ставаше, тъй бе описано това в книгите. Човек обикаля в кръг, измъчва се, представя си, че напредва, а при това описва някаква голяма, глупава дъга, която извежда пак към своето начало като досадния годишен цикъл. Тъй си блуждае и не може да намери пътя за дома. С известно задоволство, макар и с уплах, Ханс Касторп забеляза, че се повтаря известният феномен, и се тупна по бедрото — от гняв и удивление, че неговият особен, индивидуален настоящ случай толкова точно съвпадаше с общите описания.

Усамотената колиба бе недостъпна, вратата бе заключена, отникъде не можеше да се влезе. Но въпреки това Ханс Касторп реши на първо време да остане тук, тъй като изнесената напред стряха създаваше илюзия за известен подслон, а и самата хижа — до обърнатата към планината стена, където се бе приютил Ханс Касторп — действително предлагаше известна защита против бурята, когато човек облегнеше рамото си на измайсторената от дялани греди стена, тъй като едно облягане с гръб не бе много възможно поради дългите ски. Косо облегнат, той застана там, след като бе забил щеките до себе си в снега, бе вдигнал яката на вълненото си яке и бе пъхнал ръце в джобовете; единият крак му служеше за опора, докато замаяната му глава почиваше със затворени очи, опряна на стената; само навремени той, премигвайки, поглеждаше през рамо към урвата и оттатъшната стръмнина, която понякога бегло можеше да съзре през непрогледното було.

Положението му бе относително удобно. „Тъй мога да изкарам цялата нощ — помисли той, — ако от време на време сменям крака, ако, тъй да се каже, се обръщам на другата страна и естествено, ако междувременно малко се раздвижвам, което е крайно необходимо. Макар че съм вцепенен отвън, вътре съм набрал топлина при движенията, които направих, ето защо екскурзията не бе съвсем безполезна, ако и да се погубих и да се скитах от хижата пак до хижата… «Погубих» — що за израз е това? Той не е в употреба, не е обичаен за това, което ми се случи, съвсем произволно го приложих, защото не ми е много бистра главата; и все пак донякъде тази дума е правилна, както ми се струва… Добре, че мога да издържам, тъй като виелицата и безобразният снеговалеж могат като нищо да продължат до утре сутринта, но стига ми дори и да траят само до мрака, защото нощя опасността от обикаляне в кръг, от погубване, е не по-малка, отколкото при снежна виелица… Трябва да се е вече свечерило, трябва да има към шест часа — колко време само пропилях с това мое обикаляне. Колко ли е часът?“ И той погледна часовника си, макар че не му бе лесно да го измъкне със сгърчените, безчувствени пръсти от джоба си — един златен часовник с монограм върху отскачащия капак, който бодро и съвестно тиктакаше тук всред уединението и пустинята — също като сърцето му, това трогателно човешко сърце всред органичната топлина на гръдния му кош…

Часът беше четири и половина. Дявол да го вземе, горе-долу толкова беше, когато се изви бурята. Нима трябва да повярва, че скитането му е траяло едва четвърт час? „Времето ми се е сторило дълго — помисли той. — Както изглежда, погубването е скучна работа. Но в пет или пет и половина часа се стъмва на общо основание, това е положително. Дали ще спре преди това виелицата — навреме, за да се спася от ново погубване? По тоя случай мога да отпия една глътка порто, за подкрепа.“

Това дилетантско питие той бе пъхнал в джоба си само защото се намираше в плоски шишенца в „Бергхоф“, където го продаваха на туристите; то, разбира се, не бе предназначено за такива, които без разрешение се загубват при сняг и мраз в планината и дочакват в такава обстановка нощта. При по-малко омаломощен разсъдък той би трябвало да си каже, че от гледна точка на връщането това, което иска да глътне, е горе-долу най-вредното; а това той си каза, след като бе отпил няколко глътки, които веднага оказаха въздействие съвсем подобно на кулмбахското пиво, което бе пил при първата си вечеря тук — по времето, когато се бе изложил пред Сетембрини със своите разпуснати, не сдържани приказки за рибни сосове и други такива, пред господин Лодовико, педагога, който с един поглед напътстваше към разум дори и лудите, когато му отпускаха края, и чиято благозвучна тръба Ханс Касторп току-що дочу да оглася простора в знак, че ораторът-възпитател се приближава в усилени преходи, за да спаси от това ужасно положение и да заведе в къщи своя изстрадал питомец, грижовното дете на живота… Това, разбира се, беше пълна безсмислица и се дължеше само на кулмбахското пиво, което бе изпил по недоглеждане. Тъй като, първо, господин Сетембрини нямаше никакъв рог, а само шарманка, която стоеше на един крак върху паважа и чиято плавна мелодия бе придружена от устремени нагоре към къщите човеколюбиви очи; и, второ, той нито забелязваше, нито знаеше какво става, защото не се намираше вече в санаториума „Бергхоф“, а у дамския шивач Лукачек, в своята таванска стаичка с водната гарафа, над копринената килия на Нафта — пък и нямаше нито право, нито възможност да се намеси; толкова малко, колкото през карнавалната нощ, когато Ханс Касторп бе изпаднал в едно също такова объркано и лошо положение — когато бе върнал на болната Клавдия Шоша нейния крейон, своя молив, молива на Пшибислав Хипе… Как стоеше между впрочем въпросът с „положението“. За да се намира човек в едно положение, би трябвало да е полегнал, а не да стои, за да може тази дума да получи не само метафоричен, а своя справедлив и правилен смисъл. Хоризонтално — това бе положението, което се полагаше на един дългогодишен събрат на тия тук горе. Нима той не бе свикнал да лежи навънка при сняг и мраз, както нощем, така и денем? И той понечи да се отпусне, да полегне, когато го прониза прозрението, тъй да се каже, сграбчи го за яката и го задържа прав — прозрението, че и това бръщолевене на ум трябва да се мине само за сметка на кулмбахското пиво, че то се дължи единствено на неговото безлично желание за лежане и спане, описано в книгите като типично опасно, което се стреми да го подведе със софизми и игрословици.

„Тук има някакъв промах — заключи той. — Портото не бе най-подходящото средство, от няколкото глътки главата ми до немай-къде натежа, спадаше чак върху гърдите ми, а в мислите ми има само бъркотия и блудкави остроумия, на които не бива да се доверявам — не само на старите, които отначало ми хрумнаха, но и на по-новите, които съчиних, критикувайки първите, това е нещастието. «Son crayon!» Това значи нейният и в тоя случай не неговият; казва се «son», защото «crayon» е от мъжки род, всичко останало е плоско шегобийство. И с това нещо съм взел да си губя времето! Докато например много по-важно е обстоятелството, че левият ми крак, на който се опирам, е заприличал поразително на дървената стойка на шарманката на Сетембрини, стойката, която той побутва с коляно, за да се придвижи по паважа, когато пристъпва по-близо до прозореца и подлага кадифената си шапка, за да му подхвърли нещо момиченцето отгоре. А при това нещо безлично сякаш с ръце ме дърпа да полегна върху снега. Тук помага само раздвижването. Трябва да се пораздвижа — като наказание за кулмбахското пиво и за да възвърна гъвкавостта на вдървения си крак.“

Той се отблъсна с рамото си. Но щом се откъсна от колибата и направи само една крачка напред, вятърът го пресече като с остра коса и го подкара назад към стената-закрилница. Тя без съмнение бе най-подходящото място за престой, с което той засега трябваше да се примири, при което имаше свободен избор да се облегне, за разнообразие, с лявото рамо и да се подпира върху десния крак, като поразмърдва левия, за да го съживява. „При такова време човек не си напуска дома — помисли си той. — Допуска се умерено разнообразие, но никакъв ламтеж за нововъведения и никаква по-тясна връзка с урагана. Стой мирно и отпусни главата си, щом толкова ти е натежала. Стената е добра, дървените греди, сякаш излъчват някаква топлинка, доколкото тук може да става дума за топлина, дискретната собствена топлинка на дървото, туй невям е по-скоро въпрос на настроение, субективна работа… Ах, колко много дървета! Ах, животворният климат на живите същества! Какво благоухание!…“

Под него, под балкона, на който той като че ли стоеше, се разстилаше парк — обширен, буйно зеленеещ се парк от широколистни дървета, от брястове, чинари, буки, явори, брези; леко се преливаха цветовете на богатата, свежа, бляскава листна украса, леко шумоляха върхарите. Повяваше един приятен, влажен, наситен с балсам от диханието на дърветата ветрец. Топъл дъжд преминаваше на облак, но той бе прозрачен. Изпълненият с бели пръски въздух се провиждаше чак до небесата. Каква прелест! О, роден дъх, благоухание и изобилие на низината, от които отдавна бе лишен! Въздухът бе изпълнен с птичи гласове, изпълнен с грациозно задушевна и сладостна свирня, с чуруликане и гугукане, с трели и хлипания, без да се виждаше никой от певците. Ханс Касторп се усмихна, дишайки с благодарност. Междувременно обаче се разгърнаха нови красоти. Дъждовна дъга се извиси встрани над пейзажа, напълно оформена и ярка — едно съвършено великолепие; цветовете, още влажни, се преливаха един в друг и изтичаха, наситени като маслени бои, върху гъстата бляскава зеленина. Те бяха като музика, като звън на арфа, примесен със звуците на флейти и цигулки. Особено чудни бяха синият и виолетовият цвят. Всичко, сякаш омагьосано, потъваше в тях, преобразяваше се, пак се разгръщаше все по-ново и все по-красиво. Беше същото, както веднъж преди доста години, когато Ханс Касторп има щастието да чуе един световноизвестен певец, един италиански тенор, из чието гърло се разливаше благодатно изкуство и сила върху сърцата на хората. Той бе задържал един висок тон, който още отначало бе красив. Но постепенно, от миг на миг, страстното благозвучие се разгърна, набра още сили, проясни се все по-ярко и по-ярко. Сякаш отпадаха було след було, които до него момент никой не бе забелязал, ето сега се смъкна последното, което — тъй мислеха — бе разкрило върховната, най-чистата светлина, а после още едно, невероятно, най-най-последното, което даде път на такъв изблик на блясък, на такова великолепие до трепет и сълзи, че откъм публиката се надигна глухо ромолене на възхита, което звучеше почти като протест и противоречие, а Ханс Касторп дори изхлипа. Тъй бе сега и с неговия пейзаж, който се преобразяваше, разкриваше се с растящо просветление. Разля се синева… Бляскавите дъждовни була се смъкнаха: пред него се простираше морето — едно море, то бе някакво южно море, най-тъмносиньо, искрящо в сребро, някакъв чудно красив залив; отвореният му край се губеше всред омарата, а другата му половина бе обградена от все по-слабо синеещи се планински вериги; всред залива имаше острови, върху които се издигаха палми, а между кипарисови горички се белееха малки къщурки. О, стига, съвсем незаслужено бе това блаженство, тази светлина, тази дълбока чистота на небето, тази слънчева свежест на водата! Ханс Касторп никога не бе виждал нито това, нито нещо подобно. През своите ваканционни пътешествия той почти нищо не бе закачил от Юга — познаваше суровото бледо море и бе привързан към него с детски, първични чувства, но никога не бе стигал до Средиземното море, до Неапол, до Сицилия или до Гърция. При все това той си го спомняше. Да, колкото и странно да беше, той празнуваше сега един оживял спомен. „Ах, да, така е!“ — викаше нещо в него, сякаш открай време, тайно, без да го сподели дори със самия себе си, бе носил в сърцето си това слънчево щастие; а това „открай време“ бе далечно, безкрайно далечно, както откритото море вляво, там, където нежната теменужна синева на небето се срещаше с него.

Хоризонтът лежеше високо, ширинето сякаш се издигаше, което се дължеше на това, че Ханс Касторп гледаше залива отгоре, от известна височина: планините обхващаха залива със своите покрити с храсталаци поли и стигаха досами морето, простираха се от средата на пейзажа в полукръг дотам, където седеше той, а и по-нататък; крайбрежието, където той се бе отпуснал върху някакви стоплени от слънцето каменни стъпала, бе планинско; пред него теренът се спускаше надолу на каменисти тераси, обрасли с мъх и храсти, до една равна брегова ивица, където между камъш и камънак се криеха синеещи се лимани, малки пристанища, предмория. И тези слънчеви предели, тези достъпни крайбрежни възвишения, тези засмени басейни всред скалите, както и водите около островите, бяха населени нашир и надлъж: хора, слънчеви и морски чеда, се движеха и стояха в покой навсякъде, разсъдливо бодри, красиви млади човеци, тъй приятни за гледане — като ги гледаше цялото сърце на Ханс Касторп се разтвори от любов широко, до болка.

Младежи разкарваха коне, тичаха, хванали юздите, до бягащите в тръс животни, които цвилеха и тръскаха глави; други теглеха на дълга корда вироглавците или ги възсядаха на голо, с боси пети ги сръгваха и ги караха в морето, при което мускулите на гърбовете им играеха на слънцето под златокафявата им кожа, а виковете, които си разменяха или отправяха към животните, звучаха, по кой знае каква причина, очарователно. До едно заливче, което се врязваше дълбоко в сушата и като планинско езеро отразяваше бреговете, танцуваха момичета. Едно от тях седеше, изпружило крака в някаква вдлъбнатина на почвата и вдигнало над тила на възел косите си, които излъчваха особена прелест, като надуваше овчарска свирка и гледаше през разиграните си пръсти своите дружки; а те, облечени в дълги и широки одеяния, се бяха унесли в танец: едни — сами, усмихнати, разперили ръце, други — на двойки, грациозно наклонили една към друга глави; зад гърба на свирачката, който бе бял и дълъг и нежен и поради положението на мишниците — закръглен встрани, седяха или стояха прегърнати други нейни посестрими — спокойно разговарящи се зрителки. По-нататък отбор младежи се упражняваха в стрелба с лък. Блажено и приятно бе да се гледа как по-старите упътват несръчните къдроглавци в опъването на тетивата и прицелването, как се целят заедно с тях и как засмяно подпират залитащия от „ритането“ на лъка, когато избръмчи стрелата. Други ловяха риба. Размахали във въздуха единия крак, те лежаха по корем върху крайбрежните скални плочи, пускаха въдиците си в морето и се разговаряха със седналия до тях другар, който косо изпъваше тялото си, за да хвърли надалеч стръвта. Други пък се бяха заловили да вкарат в морето с теглене, тикане и подпиране една лодка е висок борд, мачта и рея за платното. Деца играеха и се провикваха радостно всред вълните на прибоя. Една млада жена се бе проснала на земята и с едната ръка притегляше над гърдите си своята рокля на цветчета, докато с другата посягаше нагоре към някакъв откъснат с листата плод, който един строен мъж, застанал до главата й, за игра държеше с протегната ръка високо над нея. Някои стояха облегнати в скални ниши, други, кръстосали ръце върху раменете си, натопили за опит пръстите на единия крак във водата, се колебаеха дали да се изкъпят. Двойки се разхождаха по брега — досами ухото на момата бяха устните на момъка, който дружески я водеше. Кози с дълга козина скачаха от плоча на плоча, пазени от млад овчар, който стоеше на някаква височина, турил едната ръка на хълбок, подпрял се с другата на кривака си, нахлупил върху кафените си къдри малка шапка с вдигната отзад периферия.

„Това е очарователно! — от все сърце си каза Ханс Касторп. — Това е извънредно приятно и привлекателно! Колко красиви, здрави, умни и щастливи са те! Да, не само добре сложени, но и по същество разумни и любезни. Това е, което ме трогва и ме кара да ги обичам: духът и чувствата, искам да кажа, които им са присъщи и които са в основата на съвместния им живот.“ — Той имаше пред вид голямата любезност и равномерно разпределеното учтиво внимание във взаимните отношения на слънчевите люде: една лека и прикрита с усмивка почтителност, която те на всяка крачка почти незабележимо и все пак по силата на някаква владееща чувствата им въплътена идея си оказваха един другиму; достойнство и дори някаква строгост, преливаща във веселие, която определяше техните действия и бездействия със своето неизразимо духовно влияние, с една съвсем не мрачна сериозност и с разумно благочестие — ако и не съвсем без церемониал. Тъй като ей там, на объл, обрасъл с мъх камък седеше в кафява рокля, която бе свалена от едното рамо, млада майка и кърмеше детето си. И всеки, който минаваше край нея, я поздравяваше по особен начин, в него бе събрано всичко, което в обикновеното държане на хората тъй изрично се пропуска: младежите се извръщаха към майката, леко, бързо и церемониално кръстосваха ръце пред гърдите, а девойките показваха едно коленопреклонение подобно на черкуващия се, който леко се снишава на минаване пред олтара. Но те многократно живо, весело и сърдечно й кимваха с глава и Ханс Касторп се изпълни с възхищение пред тази смесица от обредно благочестие и весела дружба и пред спокойната благост на майката, която с пръст натискаше гърдата си, за да бозае по-лесно младенецът, вдигаше поглед и с усмивка благодареше за оказаното й уважение. Той не се насищаше да гледа и все пак със свито сърце се питаше дали му е разрешено да гледа, дали като подслушва това слънчево и благонравно щастие, не подлежи на най-голямото наказание, след като му се струваше, че сам той е и неблагороден, и грозен, и крайно недодялан.

Но, изглежда, за такива съмнения нямаше място. Едно хубаво момче, чиято гъста, сресана встрани коса бе надвиснала над челото и падаше върху слепоочието му, бе застанало точно под него с кръстосани на гърдите ръце; то се бе дръпнало настрана от другарите си — не натъжено или дръзко, а просто се бе уединило на спокойствие. И то го забеляза, вдигна поглед нагоре към него и очите му заиграха между съгледвача и картините по брега, следвайки наблюдаващия. Ненадейно обаче то насочи погледа си над него, загледа се нейде назад, в далечината и тутакси от красивото му, строго изрязано, полудетско лице изчезна оная обща за всички усмивка на учтиво братско внимание — без да се бяха смръщили веждите му, физиономията му сякаш стана сериозна, безизразна, недостъпна — в нея се появи някаква мъртвешка затвореност, която вдъхна на едва успокоилия се Ханс Касторп леден ужас, не без примес от неопределено досещане за неговия смисъл.

И той погледна назад… Могъщи колони, без цокъл, награмадени от цилиндрични блокове, в чиито фуги никнеше мъх, се издигаха зад него — колоните на една храмова порта, в подножието на която имаше открито в средата стълбище — там бе седнал Ханс Касторп. С натежало сърце той стана, слезе встрани по стъпалата и през дълбокия вход излезе на постлана с плочи улица, която скоро го изведе до нови пропилеи. Той мина и през тях и ето че пред него се извиси храмът — огромен, сивозеленикав от старина, със стръмен стълбищен цокъл и широк фронтон, който лежеше върху капителите на също такива огромни и сякаш набити, стесняващи се нагоре колони, от които на места се подаваше встрани някой изместен жлебосан кръгъл блок. С мъка, помагайки си дори с ръцете, въздишайки, защото сърцето му все повече се притесняваше, Ханс Касторп се изкатери по високите стъпала и пристъпи в преддверието, където колоните образуваха същинска гора. Тя бе много дълбока, той се зарея из нея също като между стволовете на буките в гората край бледото море, съзнателно отбягвайки средата и пазейки се да не попадне там. Но скоро отново се отклони към средата и се озова пред една скулптурна група, две каменни женски фигури върху подставка, майка и дъщеря, както изглеждаше: едната, седнала, по-стара, по-достойна, блага и божествена, но с изразяващи тъга вежди над беззвездните празни очи, в туника с богати гънки и наметало, с було върху вълнистата коса на матрона, вчесана на път; другата права, майчински обгърната от първата, с кръгло девическо лице, преплела и скрила ръце под гънките на връхното си одеяние.

При разглеждането на статуята сърцето на Ханс Касторп по невнятни причини се изпълни с още повече тегота, страх и предчувствия. Той не се решаваше и все пак бе принуден да избиколи двете фигури и да мине през двойната колонада зад тях: там металната врата на храма зееше разтворена и коленете на клетника се подкосиха от това, което с вцепенение съзря. Две посивели жени, полуголи, със сплъстени коси, с увиснали гърди на вещица и дълги колкото един пръст цицки, бяха се отдали на някаква най-ужасна шетня там вътре между лумналите мангали. Над някаква тава те разкъсваха едно детенце, разкъсваха го с ръце всред страхотната тишина — Ханс Касторп видя нежна руса косица, оплескана с кръв — и поглъщаха цели късове, та крехките кости изпращяваха в техните муцуни и кръвта се стичаше от лигавите им устни. Страхотен леден мраз скова Ханс Касторп. Той искаше да покрие с ръце очите си, ала не можеше. Ето че те, въпреки ужасното си занимание, го забелязаха, размахаха окървавени пестници към него и го запроклинаха безгласно, но с най-долни думи, цинично, и то в народния диалект на Ханс Касторповия роден град. Доповръща му се, доповръща му се както никога досега. Отчаян, той понечи да се откъсне от това място, но се блъсна ребром о колоната зад него… и тъй се намери до своята колиба в снега, полегнал на едната си мишница, върху която бе отпуснал глава, опънал краката, както си бяха със ските; в ушите му все още звучеше отвратителният заядлив шепот, леденият ужас все още го притискаше.

Ала това не бе истинско и същинско пробуждане; той само попремигна, облекчен, че се е отървал от ония вещици, но иначе не му бе нито много ясно, нито пък много важно дали лежи до някаква храмова колона или до някакъв сеновал и той до известна степен продължи да сънува — не вече в картини, а мислено, при това не по-малко дръзновено и объркано.

„Мислех си аз, че всичко е сън — завълнува той. — Един много чаровен и страховит сън. Всъщност през цялото време го знаех и всичко аз сам си създадох — залесения парк и приятната свежест и всичко останало, хубавото и отвратителното, почти предварително го знаех. Но как може човек да знае и да си създаде такова нещо, така да се ощастливи и уплаши? Отде съм взел красивия залив с островите и после самия храм, накъдето ме насочиха погледите на онова мило момче, което бе застанало самичко? Човек не сънува само сънищата на собствената си душа, искам да кажа, човек сънува анонимно и задружно, макар и по свой собствен начин. Великата душа, от която ти си само една частица, сигурно сънува понякога посредством тебе, по твой начин, работи, които тя винаги сънува — своята младост своята надежда, своето щастие, своя мир и… своя кървав пир. Ето че лежа до своята колона и имам в тялото си още истинските остатъци от съня си, вледеняващия ужас от кървавия пир, но също и сърдечната радост от преди, радостта от щастието и смиреното благочестие на белите човеци. Полага ми се, настоявам аз, имам неоспорими права да лежа тук и да сънувам такива работи. Много нещо научих при тия тук горе за безпътицата и разума. С Нафта и Сетембрини пребродих извънредно опасни планини. Зная всичко за човека. Опознах неговата плът и кръв, върнах на болната Клавдия Пшибиславовия молив. Но който опознава тялото, живота, той опознава смъртта. Само че това не е всичко — по-скоро чисто и просто едно начало, ако погледнем педагогически. Трябва да имаме пред вид и другата половина, противоположността. Тъй като всичкият интерес към смъртта и болестта не е нищо друго освен една проява на интереса към живота, както и доказва хуманната медицина, която винаги говори тъй учтиво на латински за живота и неговите болести и е само една отсенка на това, което толкова взимат присърце, което с всичката възможна симпатия наричам със собственото му име: това е грижовното дете на живота, това е човекът, това е неговото положение и неговата държава… Не малко съм го разбрал, много нещо научих от тия тук горе, нали бях довеян тук от равнината, та аз, клетникът, почти се задуших; но сега от подножието на своята колона имам един съвсем не лош обзор… Видях насън положението на човека и на неговата учтиво-разумна и почтителна общност, зад която, в храма, се разиграва отвратителният кървав пир. Дали те, слънчевите хора, бяха толкова учтиви и мили един към друг, имайки мълчаливо пред вид тъкмо онова, ужасното? Ако е така, те са извлекли наистина един тънък и много прозорлив извод! Ще бъда на тяхна страна в душата си и не на страната на Нафта — между впрочем не и на страната на Сетембрини, те и двамата са дърдорковци… Единият е похотлив и злобен, а другият знае само да надува своята призоваваща към разум тръба и си въобразява, че може да отрезви дори лудите — нелепа работа. Филистерство и гола етика, безбожничество, това е едно на ръка. Но не искам да взема страната и на малкия Нафта с неговата религия, която е само един quazzabuglio[46] от бог и дявол, от добро и зло — нагласена тъй, че индивидът презглава да се хвърли в нея и изобщо да пропадне в мистиката й. Тия двама педагози! Техният спор и техните противоречия сами по себе си са един quazzabuglio и едно гръмовито сражение, което не може да замае никого, ако има капка свобода в главата си и благочестие в сърцето. Ами техният въпрос за аристокрацията! Ами тяхното благородство! Живот или смърт — болест, здраве — дух и природа. Нима това са противоречия? Аз питам: нима това са въпроси? Не, това не са въпроси, а и въпросът за тяхното благородство не е никакъв въпрос. Безпътицата на смъртта е в живота, без нея не би имало живот, а в средата е мястото на homo dei — по средата между безпътицата и разума, — тъй както и неговата държава е между мистичната общност и несигурния индивидуализъм. Това виждам от моята колона. От това свое място човекът трябва фино галантно и любезно почтително да се отнася към самия себе си — защото само той е благороден, а не противоречията. Човекът е господар на противоречията, те са възникнали чрез него и затова той е по-благороден от тях. По-благороден от тях. По-благороден от смъртта, твърде благороден за нея — това е свободата на главата му. По-благороден от живота, твърде благороден за него — това е благочестието на сърцето му. Ето че съчиних нещо, една фантастична поема за човека. Ще мисля за това. Искам да бъда добър. Не искам да позволя на смъртта да господства над моите мисли! Тъй като в това се състои добротата и любовта към човека, в нищо друго. Смъртта е велика сила. В близост с нея човек сваля шапка и се придвижва на пръсти. Тя носи в знак на достойнство къдравата колосана яка на миналото, а сам човек облича сериозни и черни дрехи в нейна чест. Разумът стои като глупец пред нея, защото той не е нищо друго освен добродетел, докато тя, смъртта, е свобода, безпътица, безформие и похот. Похот, казва моят сън, а не любов. Смърт и любов — това се съгласува зле, съпоставката е фалшива и абсурдна! Против смъртта стои любовта — не разумът, само тя е по-силна от нея. Не разумът, само тя създава добротворни мисли. И формата е само от любов и доброта: форма и нравственост на една разумнолюбезна общност и хубава държава на човеци — с мълчалив поглед към кървавия пир. О, така ясно съм сънувал и добре «управлявал». Ще мисля за това. Ще бъда верен на смъртта в сърцето си, но ясно ще си спомням, че верността към смъртта и миналото е само злоба, мрачна похот и човеконенавистничество, ако тя определя нашето мислене и управляване. Човекът трябва заради добротата и любовта да не допуска смъртта да господства над мислите му… Тъй като с това приключих съня си и стигнах до целта. Отдавна вече съм търсил тези слова: на мястото, където ми се яви Хипе, в балконската лоджия и навсякъде. Това търсене ме докара и всред снеговете на планината. Сега вече ги имам. Моят сън най-недвусмислено ми ги внуши, за да ги знам завинаги. Да, те безкрайно ме възхитиха и напълно ме стоплиха. Сърцето ми бие силно и знае защо. То не бие само по физически причини, не тъй както на трупа продължават да растат ноктите; то бие по чисто човешки причини и особено поради щастливото ми настроение. Тези мои бленувани слова са истинско питие — по-добро от порто и ейл, те протичат из жилите ми като любов и живот, та се отърсват от спането и съновидението, които, естествено много добре зная, са в най-висша степен опасни на моя млад живот… Ставай, ставай! Отвори си очите! Тия крака тук в снега са твоите крайници! Стягай се и ставай! Я виж ти — хубаво време!“

Безкрайно трудно бе да се освободи от връзките, които го бяха омотали и го притискаха о земята, но подтикът, който съумя да си даде, излезе по-силен. Ханс Касторп се обърна на лакът, мъжествено сви колене, подпря се и с голямо физическо усилие се изправи. Той отъпка със ските снега, заудря с ръце по ребрата си и разтърси рамене, като хвърляше възбудени и напрегнати погледи насам-натам и към небето, където се бе показала бледа синева между редките сиво-сини облаци, които бавно се движеха и отбулиха тесния сърп на месеца. Лек здрач. Никаква буря, никакъв снеговалеж. Планинският откос насреща с рошавия от елите гръб можеше напълно и ясно да се види, беше в покой. Сянката стигаше до половината му; горната половина бе осветена в нежнорозов цвят. Какво имаше и какво ставаше със света? Сутрин ли беше? И лежал ли бе цяла нощ в снега, без да замръзне, както пишеше в книгите? Никой от крайниците му не бе пострадал, никой не изпраска, докато се разтъпкваше, разтърсваше и удряше, без де се щади, като същевременно мислено се мъчеше да определи положението си. Ушите, върховете на пръстите на ръцете и краката му бяха безчувствени, но не повече, отколкото често му се бе случвало през зимата при лежането в лоджията. Удаде му се да измъкне часовника си. Той вървеше. Не бе спрял както обикновено, когато забравеше да го навие вечерта. Той не показваше и пет часа — далеч не. Липсваха дванадесет-тринадесет минути до пет. Удивително! Нима можеше да бъде това, нима можеше да е лежал тук в снега само десет минути или малко повече и си е конфабулирал толкова много щастливи и ужасни картини и лудешки смели размисли, през което време хексагоналната поразия се е оттеглила толкова бързо, колкото бе дошла? Защото на два пъти неговите мечти и фантазии бяха стигнали до обрат — единия път от ужас, а втория път от радост. Изглежда, че животът бе добронамерен към своето заблудено грижовно дете…

Но както и да беше, нека беше настъпило утрото или само следобедът (съвсем несъмнено беше все още ранна привечер): във всеки случай нито обстоятелствата, нито личното му състояние пречеха да се плъзне към къщи, а това и стори Ханс Касторп — в широк замах, така да се каже, по въздушната линия, той се спусна към долината, където, като стигна, вече светеха лампите, макар че последните излъчвани от снега зари на дневната светлина напълно му стигнаха за из пътя. Той се смъкна по Бременбюл, покрай гората Матенвалд и в пет и половина се озова в селото, където остави у бакалина спортните си принадлежности, почина си в таванската килия на Сетембрини и му разправи как и нему се бе случило да го изненада снежна фъртуна. Хуманистът бе изплашен до немай-къде. Той дигна ръка над главата си, здравата се накара на отмалелия си гост за неговото опасно лекомислие и незабавно запали пуфкащия спиртник, за да направи кафе, което, макар и силно, не попречи на Ханс Касторп да заспи още на стола.

Високо цивилизованата атмосфера на „Бергхоф“ го обгърна един час по-късно. При вечерята той солидно се наяде. Каквото бе сънувал, бе почнало да избледнява. Каквото бе размислял, още тази вечер вече не проумяваше много ясно.

[41] Дипломиран летец и мичман от Германския флот (фр.). ↑

[42] Ей, инженере, малко благоразумие, нали знаете! (итал.) ↑

[43] Отминава образът на този свят (лат.). ↑

[44] Той е на винт, разбираш ли (фр.). ↑

[45] Благоразумие (итал.). ↑

[46] Буламач (итал.). ↑

Като войник и юнак

Ханс Касторп постоянно получаваше кратки новини от братовчед си, отначало добри, въодушевени, после по-малко благоприятни, а накрай такива, които смътно разкрасяваха нещо твърде печално. Поредицата пощенски картички почна с веселото съобщение за постъпването на служба и за въодушевяващата церемония, при която той, както се изрази в своя отговор Ханс Касторп, бил дал обет за бедност, целомъдрие и повиновение. После продължи пак весело: етапите на една гладка, привилегирована кариера, облагоприятствана от страстната любов към призванието и симпатията на началството, бяха отбелязвани заедно с поздравите и благопожеланията. Тъй като Йоахим бе следвал няколко семестъра, не се наложи да посещава Военното училище и го освободиха от службата като портупей-юнкер. По Нова година го произведоха подофицер и той изпрати снимка, на която личаха нашивките му. Във всеки от неговите кратки доклади проблясваше възхитата от духа на чинопочитателната, желязно стегната и все пак жлъчно хумористична, държаща сметка и за човека йерархия, която го бе обгърнала. Имаше анекдоти за романтично обърканото държане на фелдфебела, един навъсен и фанатичен военен, към него, несъвършения млад подчинен, в когото обаче съзираше своя посветен утрешен командир, който фактически вече посещаваше офицерския клуб. Той бе чудат и див. После ставаше дума за допускането до офицерския изпит. В началото на април Йоахим бе лейтенант.

Очевидно нямаше по-щастлив човек — човек, чиято същност и желание за този особен начин на живот да имаха по-чисто начало. С някакво свенливо блаженство той разказваше как, облечен за първи път в своя нов разкош, минал край градския съвет и от известно разстояние махнал на часовоя, който взел за почест, да застане свободно. Той докладваше за дребните неприятности и задоволства на службата, за блестящото, топлещо другарство и за дяволитата привързаност на ординареца си, за смешни случки при ученията и класните занятия, за инспекции и другарски вечери. Също и за живота в обществото — визити, банкети, балове — ставаше понякога дума. За здравето си не поменаваше нищо.

Докъм лятото. После съобщи, че пазел леглото, за съжаление трябвало да се пише болен: катар с температура, въпрос на няколко дни. В началото на юни отново бе застъпил службата, но в средата на месеца отново „бе загазил“, горчиво се оплакваше, че отново „ударил на камък“, и между редовете прозираше страхът, че може би няма да се оправи до големите маневри през август, на които от все сърце се бе радвал. Глупости, през юли той бе здрав и прав, седмици наред, докато на хоризонта се появи един лекарски преглед, който се бил наложил поради проклетите колебания в температурата му и от който много нещо щяло да зависи. После Ханс Касторп дълго време нищо не узна за резултата от този преглед, а когато това стана, известието не дойде от Йоахим — било защото не бе в състояние да пише, или пък защото се срамуваше, — а от майка му — госпожа Цимсен, и то с телеграма. Тя съобщаваше, че лекарите настоятелно препоръчали Йоахим да излезе в няколкоседмичен отпуск. На високопланински климат, по възможност веднага, молба да се ангажират две стаи. Подпис: леля Луизе. Отговор: платен.

Беше в края на юли, когато Ханс Касторп в своята балконска лоджия бегло прехвърли телеграмата, а после много пъти я препрочете. Той леко кимна, не само с глава, а с целия си гръден кош, процеди през зъби: „Тъй, тъй, тъй! Виж ти, виж ти! Йоахим се връща!“ — и изведнъж го обзе някаква радост. Но скоро отново млъкна и си помисли: „Хм, хм, сериозни новини. Голяма беда, няма що. Дявол да го вземе, не изкара много време, и ето го вече узрял за тукашната си родина! И майка му ще пътува с него. — Той каза «майка му», не «леля Луизе». Неговото чувство за родство и семейни връзки незабележимо бе избледняло до отчуждение. — Това утежнява работата. И то тъкмо преди маневрите, за които добрякът толкова се бе запалил! Хи, хи, добра доза безобразие се крие тук, една долна подигравка, това е един антиидеалистичен факт. Тялото взема връх, противи се на душата и й се налага, опозорява фантазьорите, които учат, че то било подчинено на душата. Те, изглежда, не знаят какво говорят, тъй като, ако бяха прави, в случай като този върху душата пада съмнителна светлина. Sapienti sat[47], знам какво искам да кажа. Защото въпросът, който аз поставям, е дали не е погрешно, дето ги противопоставят, дали те по-скоро не са от един дол дренки и играят една задкулисна игра — това за тяхно щастие не хрумва на фантазьорите. Добри Йоахиме, кой спъна твоята ревност към военщината и другарската чаша бира! Ти имаше честни намерения — ала какво е честността, питам аз, когато се оказва, че тялото и душата са от един дол дренки? Нима пък е възможно, че не си успял да забравиш известни освежителни ухания, една висока гръд и един безпричинен смях, които те очакват на масата на госпожа Щьор?… Йоахим се връща! — помисли той пак и се затвори в радостта си. — Той се връща в лошо състояние очевидно, но ние ще бъдем отново заедно, няма да живея вече толкова много на своя глава тук горе. Това е добро. Всичко няма да бъде точно както по-рано; та неговата стая е заета: мистрес Макдонълд си кашля там по своя беззвучен начин и естествено пак държи на масичката до себе си или в ръцете си снимката на своя малък син. Но тя е последен стадий и ако стаята не е вече предварително ангажирана, то… Но засега ще се намери друга. Номер 28 е свободна, доколкото знам. Ще ида веднага в администрацията, и то при Беренс. Каква новина — печална, от една страна, и забележителна, от друга, но във всеки случай голяма новина! Ще изчакам поздравяващия другар, който ей сега трябва да мине, защото, както виждам, часът е четири и половина. Смятам да го попитам дали и при този случай ще поддържа становището, че трябва да гледаме на телесното начало като на вторично…“

Още преди чая той се намери в администрацията. Стаята, за която се бе сетил и която бе на неговия коридор, се оказа свободна. И госпожа Цимсен щяха да намерят къде да настанят. Той изтича до Беренс. Намери го в „лабото“ с пура в едната ръка и епруветка с някакво мътно съдържание в другата.

— Господин придворен съветник, знаете ли какво? — почна Ханс Касторп.

— Да, че ядовете нямат край — отвърна специалистът по пневмоторакс. — Например Розенхайм от Утрехт — каза той и посочи с пурата към стъкленицата. — Гафки десет. И ето, пристига фабрикантът Шмиц и гълчи и се оплаква, че Розенхайм се изхрачил на алеята — с Гафки десет. Трябвало да го накастря. Но ако го накастря, ще го прихванат дяволите, защото е безмерно раздразнителен и държи със семейството си цели три стаи. Не мога да го пропъдя, защото ще имам неприятности с генералната дирекция. Ето, виждате в какви конфликти изпада човек всеки миг, колкото и да желае да си гледа мирно и тихо, безпрепятствено работата.

— Глупава история — каза Ханс Касторп с благоразположението на близък и вътрешен човек. — Познавам господата. Шмиц е безкрайно коректен и амбициозен, а Розенхайм е доста небрежен. Може би има налице и други търкания освен по хигиенна линия, тъй поне мисля. Шмиц и Розенхайм и двамата са се сприятелили с доня Перец от Барцелона, от масата на госпожица Клефелд, там сигурно се крие причината. Бих ви предложил евентуално отново да напомните на всички за съответната забрана и между другото да позатваряте едното око.

— Естествено, че го затварям. От много затваряне на очите, току-виж, съм получил блефароспазмус. А вас какво ви води насам?

И Ханс Касторп изтърси своята печална и същевременно забележителна новина.

Придворният съветник ни най-малко не бе изненадан. Той в никой случай не би се изненадал, особено пък след като Ханс Касторп, кога питан, кога непитан, бе го държал в течение за живота на Йоахим и още през май бе сигнализирал, че е на легло.

— Аха — изръмжа Беренс. — Тъй, значи. А какво ви бях казал? Какво ви бях казал дословно, на вас и на него, не десет, а сто пъти? И ето какво излезе. Девет месеца наред той живя по волята си в своето царство небесно. Но не в едно напълно безинтоксикирано царство небесно, без благодат, това той не пожела да повярва на старика Беренс. А човек винаги трябва да вярва на старика Беренс, иначе ще загази и твърде късно ще се осъзнае. Е вярно, направиха го лейтенант, нямам нищо против. Но каква му е ползата? Бог гледа сърцето, не гледа чина и ранга, пред него всички сме голи: и генералът, и редникът… — Той се бе разпалил, поразтърка си очите с огромната лапа, в която държеше пурата, и каза на Ханс Касторп да не му отнема повече времето засега. Сигурно щяло да се намери стаичка за Цимсен, а когато той пристигнел, братовчед му незабавно да го турел на легло. Що се отнасяло до него, до Беренс, той не бил злопаметен към никого, бащинските му обятия били широко разтворени и бил готов да заколи угоеното теле за беглеца.

Ханс Касторп телеграфира. Той заразказва наляво и надясно, че братовчед му се връща, и всички, които познаваха Йоахим, бяха искрено натъжени и искрено възрадвани, защото чистосърдечният, рицарски характер на Йоахим бе спечелил всеобща привързаност и много неизказани преценки и чувства клоняха към заключението, че той е бил най-добрият от всички тук горе. Нямаме никого лично пред вид, но прозираме известно задоволство, което мнозина изпитваха, че Йоахим ще се върне от военното поприще към хоризонталния живот и че този чист човек ще бъде отново един от съпансионерите. Госпожа Щьор, това не остана скрито, веднага се бе отдала на своите размисли; нейните просташки съмнения, с които тя бе сподирила заминаването на Йоахим за равнината, се бяха оказали основателни и тя не се стесняваше да се хвали с тях. „Гнила работа“ — жестикулираше тя. Още в началото била разбрала, че работата е гнила и сега се надявала само на едно — че Цимсен със своето твърдоглавие не я е направил архигнила. („Архигнила“ — казваше тя в своята безгранична простащина.) Колко добре било да бе останал на поста си като нея, която също имала своите интереси в равнината, в Канщат, имала мъж и деца, но умеела да се владее… Никакъв отговор вече не пристигна от Йоахим или госпожа Цимсен Ханс Касторп остана в неведение относно деня и часа на идването им; поради тази причина той не отиде да ги посрещне на гарата, а те направо си пристигнаха на третия ден от телеграмата му и лейтенант Йоахим с възбуден усмех пристъпи до полегналия си братовчед.

Току-що бе почнало вечерното режимно лежане. Докарал ги бе същият влак, с който Ханс Касторп бе пристигнал тук горе преди години, които не бяха нито кратки, нито дълги, а неизмерими по време — до висша степен богати с преживелици и все пак напълно нищожни; и сезонът бе същият, дори с точност: през първите августовски дни. Йоахим, както казахме, пристъпи весело възбуден до Ханс Касторп или по-скоро излезе на балкона през стаята, която с бързи крачки бе прекосил; той го поздрави със смях, дишайки бързо, задавено и на пресекулки. Той бе отново изкарал дългото пътешествие дотук горе, през разни държави, през голямото като море езеро и после по стръмни пътища — и ето че бе застанал тук, сякаш никога не бе отсъствал, докато неговият полуиздигнал се от хоризонталното си положение роднина го посрещна с многократни „хало!“ и „виж ти!“. Цветът му бе свеж, било поради живота на открито, който бе водил, било поради разгорещяването от пътуването. Направо, без да се отбие в стаята си, той бе избързал до номер 34, за да поздрави другаря си от старите дни, които отново бяха се превърнали в настояще, докато майка му се бе заела с тоалета си. Щели да вечерят след десет минути, естествено в ресторанта. Ханс Касторп все щял да може да похапне нещо или поне да изпие глътка вино с тях. И Йоахим го издърпа до номер 28 отсреща, където работите се развиха както на времето, вечерта при пристигането на Ханс Касторп, само че с разменени роли: Йоахим, бъбрейки трескаво, си миеше ръцете на излъскания умивалник, а Ханс Касторп го гледаше — между впрочем учуден и до известна степен разочарован, дето вижда братовчед си в цивилно облекло. Ами че призванието му по нищо не личеше. Той винаги си го бе представял като офицер, в униформа, и изведнъж насреща му стои някакъв си обикновен човек в едноцветен сив костюм. Йоахим се изсмя и го изкара наивен. Ах, не, униформата бил оставил у дома. Въпросът с униформата, нека Ханс Касторп научел и това, бил по-особен. Не всеки локал можел да се посещава в униформа. „А, така ли? Покорно благодаря“ — каза Ханс Касторп. Ала Йоахим, изглежда, не разбра обидния смисъл на неговата забележка, а почна да се осведомява за всички лица и обстоятелства в „Бергхоф“ не само без каквото и да е високомерие, но с всичката подходяща развълнуваност на възвръщенеца. После през балконската врата се появи и госпожа Цимсен, поздрави племенника си в оная форма, която много хора избират при подобни случаи, сякаш бе приятно изненадана да го завари тук — с един израз, който между впрочем печално бе сподавен от умората и тихата скръб, която очевидно се отнасяше до Йоахим, — а после и тримата слязоха долу.

Луизе Цимсен имаше същите красиви, черни и кротки очи като Йоахим. Нейната също така черна, но вече силно прошарена с бяло коса бе прихваната с една почти незабележима тънка мрежица, която поддържаше формата на фризурата й, и това изобщо подхождаше на целия й характер, който бе разсъдлив, любезен, кротък и улегнал и със своята очевидна духовна несложност й придаваше някакво приятно достойнство. Ясно беше, а и Ханс Касторп никак не се учуди, че тя не разбираше и до известна степен не одобряваше бързото дишане на Йоахим и неговото припряно говорене, явления, които по всяка вероятност не отговаряха на поведението му в къщи и по пътя и бяха в противоречие с неговото състояние. Тя не можеше да проумее, не можеше да прозре възприятията на Йоахим, тези бурни възприятия от завръщането, които в момента опиянено надхвърляха всички противоположни усещания и сигурно още повече се възпламеняваха от вдишването на въздуха, нашия несравнимо лек, разреден, разгорещяващ въздух тук горе. „Бедното мое момче“ — мислеше тя, а при това гледаше как бедното момче и братовчед му се отдават на необуздано веселие, съживяват стотина спомена, задават си стотина въпроса и при отговорите смеешком се отпускат назад в столовете си. Многократно тя каза: „Недейте така, деца!“ А това, което накрай каза, трябваше да прозвучи възрадвано, ала излезе изпълнено с недоумение и лек укор: „Йоахим, наистина отдавна не съм те виждала такъв. Изглежда, че трябваше да дойдем тук, за да станеш същият както в деня на производството ти.“ След което естествено дойде и краят на Йоахимовото веселие. Настроението му рязко се промени, той се опомни, умълча се, не хапна нищо от десерта, макар че се касаеше до едно извънредно апетитно шоколадено суфле със сметана (Ханс Касторп, напротив, съвсем не се отказа, ако и да бе минал едва един час от приключването на свръхобилната вечеря), и накрай изобщо не вдигаше поглед очевидно защото имаше сълзи в очите чу.

Това, разбира се, никак не отговаряше на намеренията на госпожа Цимсен. Тя всъщност просто заради добрия тон бе се опитала да ги докара до малко по-умерена сериозност, без да знае, че тук не признават умерени и средни неща, а имат избор само между двете крайности. Като видя сина си така съкрушен, тя едва задържа сълзите си и бе благодарна на своя племенник за неговите усилия отново да оживи дълбоко натъжения си братовчед. Да, що се отнася до личния състав, каза той, Йоахим ще намери много неща променени и обновени, докато други отново са се възстановили през неговото отсъствие и били както по-рано. Пралелята например отдавна се била върнала със своята придружителка. Дамите седели, както на времето, на масата на госпожа Щьор. Маруся пак се смеела много и сърдечно.

Йоахим мълчеше. Затова пък госпожа Цимсен се сети покрай тия думи за една среща и за поздрави, които трябвало да предаде, преди да забрави — среща с една дама, не несимпатична, макар и пътуваща съвсем сама и с прекалено симетрични вежди, която дошла при нея и Йоахим на масата, за да ги поздрави — намирали се в ресторант в Мюнхен, дето прекарали един ден между две нощни пътувания. Бивша съпациентка — нека Йоахим й помогнел да си спомни…

— Госпожа Шоша — каза Йоахим тихо. Тя понастоящем пребивавала в някакъв курорт в Алгау и щяла да прекара есента в Испания. През зимата вероятно щяла да дойде отново тук. Сърдечни поздрави от нея.

Ханс Касторп не бе вече момченце, той умееше да си командва съдовите нерви, които можеха да избледнеят или зачервят лицето му. Той каза:

— А, тя ли е била? Виж ти, значи, отново е напуснала Закавказието? И ще ходи в Испания, а?

Дамата била споменала някакъв курорт в Пиренеите.

— Красива или поне очарователна жена. Приятен глас, приятни движения. Но свободни маниери, небрежна — каза госпожа Цимсен. — Заприказва ни просто като стари приятели, разпитва и разказва, макар че всъщност, както разбрах, Йоахим никога не се бил запознал с нея. Странно.

— Това е Изтокът и болестта — отвърна Ханс Касторп. Не бивало да се пристъпва към нея с мащабите на хуманистичното благонравие, това щяло да бъде неуместно. А сега му минавала през ума мисълта, че госпожа Шоша, значи, възнамерява да замине за Испания. Хм. Испания се намирала от другата страна на хуманистичната златна среда, еднакво далече — не към омекотената, а към заострената страна; там нямало липса на форма, а свръхформа, смъртта като форма, така да се каже, не освобождение чрез смъртта, а смъртна строгост, черна, благородна и кървава инквизиция, колосана къдрава яка, Лойола, Ескориал… Интересно какво ще се хареса на госпожа Шоша в Испания. Там сигурно ще трябва да се откаже от затръшването на врати и може би ще се получи една известна очовечаваща компенсация между двата извънхуманистични лагера. Но може да излезе и нещо крайно злобно терористично, когато Изтокът отиде в Испания…

Не, той не бе се нито изчервил, нито побледнял, но впечатлението, което му направиха неочакваните сведения за госпожа Шоша, се изрази в приказки, в отговор на които можеше да се получи естествено само едно неловко мълчание. Йоахим бе по-малко стреснат; той по-рано знаеше как сече главата на братовчед му тук горе. Но в очите на госпожа Цимсен се бе обрисувало голямо изумление; тя се държеше тъй, като че ли словата на Ханс Касторп съдържаха груби неприличия, и се дигна от трапезата, опитвайки се с тактични думи да замаже реченото. Преди да се разделят, Ханс Касторп предаде нареждането на придворния съветник, според което Йоахим трябвало да остане на легло, докато го повикат за преглед. Останалото само по себе си щяло да се нареди. После тримата роднини си легнаха всеки в своята стая с отворени към свежата високопланинска лятна нощ врати — всеки със своите размисли, които у Ханс Касторп се въртяха на първо място около очакваното след половин година завръщане на госпожа Шоша.

И така клетият Йоахим се бе отново прибрал тук за едно наложило се по съвета на лекарите кратко допълнително лечение. Тази дума за „краткото допълнително лечение“ очевидно бе някаква парола, дадена в равнината, а и тук горе не я промениха. Сам придворният съветник Беренс се съгласи с нея, макар че на първо време веднага трупна на Йоахим четири седмици режим на легло: това било необходимо, за да се оправят най-грубите работи, за да се постигне аклиматизация и за да се регулира донякъде температурният му баланс. Той се въздържа да определи срока на „допълнителното лечение“. Госпожа Цимсен, разумно, разбрано, не в присъствието на Йоахим, предложи есента, например октомври, като срок за изписване и Беренс дотолкова се съгласи с нея, като заяви, че по него време във всеки случай работата ще бъде по-напреднала, отколкото понастоящем. Между впрочем той извънредно много й се хареса. Беренс се отнасяше кавалерски с нея, наричаше я „уважаема госпожо“, като я поглеждаше прямо, предупредително със своите кървясали изпъкнали очи и й говореше с жаргона на корпорираните студенти, та въпреки всичката й горест я разсмиваше. „Знам, че е в най-добри ръце“ — каза тя и седмица след пристигането си замина обратно за Хамбург, тъй като не стана сериозно дума, че Йоахим има нужда от гледане, а освен това той бе и в роднинска компания.

— Значи, бъди доволен: през есента — каза Ханс Касторп, седнал в номер 28 до леглото на братовчед си. — Старият все пак до известна степен се обвърза; можеш да разчиташ на това и да си правиш сметката. Октомври — хубаво време. Тогава някои хора ще заминат за Испания, а ти ще се върнеш при своята bandera и ще се отличиш както подобава…

Всекидневната му задача бе да утешава Йоахим, особено задето се бе наложило да пропусне големите военни игри, които почваха през тези августовски дни — тъй като той не можеше да се примири с тоя факт и направо се презираше заради проклетата слабост, която в последния момент го бе сломила.

— Rebellio carnis[48] — каза Ханс Касторп. — Какво можеш да сториш? Тук и най-храбрият офицер нищо не може да стори и дори свети Антоний е изпадал в такова положение. Добър е бог, маневри стават всяка година, а пък и ти познаваш тукашното време! То не е никакво време, ти не си отсъствал достатъчно дълго, за да не можеш съвсем лесно отново да се приспособиш към тукашните темпове, и докато се обърнеш, току-виж, свършило и твоето кратко допълнително лечение.

Все пак освежаването на понятието за времето, което бе изпитал Йоахим благодарение на живота в равнината, бе твърде осезателно, за да не го плашат четирите седмици. Но от всички страни му се притичваха на помощ, за да ги изкара по-леко; симпатията, която навсякъде предизвикваше неговата чистосърдечна натура, се изразяваше в посещения на близки и по-далечни: Сетембрини пристигна, съчувстващ, очарователен, и се обръщаше към Йоахим, когото винаги досега бе наричал „лейтенанте“, с титлата „capitano“. Появи се и Нафта, а и от санаториума взеха да идват постепенно старите познати, използвайки някой свободен от режима четвърт час, за да приседнат до леглото му, да повторят думите за „краткото допълнително лечение“ и да изслушат разказа за живота му долу: дамите Щьор, Леви, Илтис и Клефелд, господата Ферге, Везал и още много други. Някои дори му донасяха цветя. Когато четирите седмици изтекоха, той стана, защото температурата му се бе уталожила достатъчно, за да може да се разхожда, и зае мястото си в трапезарията при братовчед си, между него и съпругата на пивоваря госпожа Магнус, срещу господин Магнус, на ъгловото място, където на времето бе седял чичо Джеймс и където за няколко дни бе се настанила и госпожа Цимсен.

Тъй заживяха младите хора един до друг както едно време; а за да се възстанови напълно старата картина и тъй като мистрес Макдонълд издъхна със снимката на момчето си в ръка, той се сдоби отново със старата си стая, тая до Ханс Касторп, разбира се, след основна дезинфекция с Н2СО. Всъщност Ханс Касторп имаше сега чувството, че не той живее вече до Йоахим, а обратното: Ханс Касторп бе старият пациент, а братовчед му само временно и един вид като гостенин споделяше неговия начин на живот. Защото Йоахим се стараеше твърдо и здраво да има пред вид срока до октомври, макар че известни точки на неговата централна нервна система не желаеха да се приспособят към хуманистичните норми на поведение и възпрепятстваха компенсиращото топлинно излъчване на кожата му.

Те отново почнаха да посещават Сетембрини и Нафта и да излизат на разходка с двамата враждебни съюзници, а когато А. К. Ферге и Фердинанд Везал ги придружаваха, което често се случваше, те ставаха шестима и двамата духовни противници се впускаха в своите безкрайни двубои, от чийто ход ние не бихме се опитали да извлечем нещо цялостно, без да се загубим в безнадеждност и безкрайност, както всеки ден ставаше с тях — пред една внушителна публика, макар че Ханс Касторп смяташе своята клета душа за главен обект на тяхното диалектическо съревнование. От Нафта той бе разбрал, че Сетембрини е франкмасон — което не му направи по-малко впечатление от съобщението на италианеца за йезуитския произход на Нафта и за неговата издръжка. Той отново бе фантастично изненадан да чуе, че наистина още има такова нещо, и усърдно заразпитва терориста за произхода и същината на тази куриозна организация, която след някоя и друга година щяла да отбележи своя двестагодишен юбилей. Докато Сетембрини говореше зад гърба на Нафта за неговата духовна същност с патетично предупреждаващ тон и като за нещо дяволско, Нафта, също зад гърба на Сетембрини, без всякакво усилие взимаше на подбив сферата, която застъпваше противникът му, като изтъкваше, че се касае до нещо старомодно: до едно завчерашно буржоазно просвещение и освобождение на духа, което не е нищо друго освен жалко привидение, но се утешава с карикатурната самоизмама, че все още е проникнато от революционен живот. Той казваше:

— Какво искате, още дядо му е бил carbonaro, по немски значи въглищар. От него е наследил въглищарската вяра в разума, свободата, човешкия напредък и целия прояден сандък на класицизма и буржоазната идеология за добродетелите… Вижте какво, това, което обърква света, е несъответствието, което съществува между бързината на духа и страхотната непохватност, бавност, упоритост и инертност на материята. Трябва да признаем, че това несъответствие би било достатъчно да оправдае всяка липса на интерес към действителното у духа, тъй като по правило ферментите, които предизвикват революциите на действителността, отдавна са му станали отвратителни. Фактически мъртвият дух е по-противен на живия, отколкото някакви си базалти, които поне нямат претенцията да бъдат дух и живот. Такива базалти, останки от някогашни действителности, които духът е изоставил толкова назад от себе си, че отказва изобщо да свързва вече понятието за действителното с тях, упорито се самосъхраняват и чрез своето тъпо и замряло съществуване пречат по един досаден начин на нелепостта да осъзнае колко е нелепа. Говоря изобщо, но вие ще съумеете да извлечете едно полезно приложение относно онова хуманитарно волнодумство, което смята, че все още се намира в героична позиция против господството и авторитета. Ами катастрофите, посредством които то иска да докаже, че е живо, закъснелите и театралните триумфи, които подготвя и мечтае някой ден да отпразнува! Само при мисълта за това живият дух може да се наскучае до смърт, ако не знаеше, че в действителност единствено той ще излезе победител и плодоползвател от тия катастрофи — той, който съчетава в себе си елементите на старото с бъдещето за истинската революция… Как е вашият братовчед, господин Касторп? Вие знаете, че храня големи симпатии към него.

— Благодаря, господин Нафта. Изглежда, всички се отнасят с искрена симпатия към него, той очевидно е славен момък. И господин Сетембрини е изключително привързан към него, макар че естествено не одобрява оня малко мечтателен тероризъм, който е присъщ на призванието му. Но току-що чувам, че господин Сетембрини бил брат, член на масонска ложа. Виж ти каква била работата. Това, трябва да призная, ме кара да се замисля. То поставя неговата личност в нова светлина пред мене и ми разяснява много нещо. А дали понякога поставя краката си под прав ъгъл и придава на ръкостискането си особен характер? Никога не съм забелязал него…

— Добрият наш брат от трета степен — рече Нафта — сигурно е надрасъл тези детинщини. Допускам, че церемониалът на ложите се е приспособил поне горе-долу към трезвия граждански дух на новите времена. Сигурно биха се срамували от едновремешния ритуал като от просташко фокусничене — не без основание, защото в края на краищата действително би било неподходящо да облекат в мистерии атеистичното републиканство. Не зная с какви ужасии са поставили на изпитание твърдостта на господин Сетембрини — дали са го прекарали със завързани очи през някакви коридори и са го оставили да чака в мрачни сводести подземия, преди да го въведат в блесналата от отразени в огледала лампи съюзна зала. Дали са го посвещавали тържествено и пред мъртвешки череп и трисвещник са застрашавали с мечове разголените му гърди. Трябва сам да го поразпитате, но боя се, че ще се окаже малко словоохотлив, защото и да е минала работата много по-еснафски, той във всеки случай е бил принуден да даде обет за мълчание.

— Обет? Мълчание? Значи, все пак…

— Разбира се. Мълчание и послушание.

— Също и послушание. Слушайте, професоре, сега ми се струва, че той съвсем няма основания да се занимава с фантастиката и тероризма в званието на братовчед ми. Мълчание и послушание! Никога не бих помислил, че такъв един чувствителен човек като Сетембрини би могъл да се подчини на такива подчертано испански условия и обети. Във франкмасонството едва ли не долавям нещо военно-йезуитско…

— И правилно долавяте — отвърна Нафта. — Вашата вълшебна рудооткриваща пръчица потрепва и почуква. Идеята за съюза изобщо е неделима и още в корените си е свързана с идеята за безусловното. Следователно тя е терористична, тоест антилиберална. Тя освобождава индивидуалната съвест и в името на абсолютната цел освещава всяко средство, също и кървавото, също и престъплението. Има сведения, че на времето и в масонските ложи братството е било запечатвано символично с кръв. Един съюз никога не е нещо умозрително, а винаги и по същество нещо организирано в абсолютен дух. Вие не знаете, че основоположникът на ордена на илюминатите, който за известно време почти е бил слят с масонството, е бил бивш брат на йезуитския орден?

— Не, това естествено е ново за мене.

— Адам Вайсхаупт е организирал своя хуманитарен таен съюз напълно по образеца на йезуитския орден. Той сам е бил масон, а най-изтъкнатите членове на ложата са били илюминати. Говоря за втората половина на осемнадесетия век, която Сетембрини няма да се поколебае да ви определи като епоха на упадък за неговото общество. В действителност това е епохата на неговия разцвет, както изобщо на всичките тайни общества, епохата, когато франкмасонството стига до един наистина по-висш живот, живот, от който по-късно бива принизено благодарение на хора от типа на нашия приятел на човечеството; по него време той непременно щеше да принадлежи към ония, които са упреквали масонството в йезуитизъм и обскурантизъм.

— А имало ли е основания за това?

— Да… ако искате. Простоватите масони са имали основания. Отнася се до времето, когато нашите бащи са се стремели да изпълнят съюза с католическо-йерархичен живот и когато в Клермон, във Франция, е процъфтявала една йезуитска франкмасонска ложа. По същото време розенкройцерите нахлули в ложите — едно твърде забележително братство, за което си отбележете, че е свързвало чисто рационални политико-обществени цели за усъвършенстване и ощастливяване със своеобразните отношения към тайните науки на Изтока, към индуската и арабската мъдрост и магическото опознаване на природата. Тогава се е извършило преустройството и усъвършенстването на много франкмасонски ложи в смисъла на спазването на точни орденски правила, един подчертано ирационален и тайнствен, магично-алхимистически смисъл, комуто дължат своето съществуване шотландските висши степени на масонството — орденски рицарски степени; тогава прибавили към старото военно степенуване на чирак, калфа и майстор още и степени на велики майстори, които са клонели към свещеноначалието и са били посветени в розенкройцерската тайна наука. Тук се касае за връщане към някои рицарски ордени на Средновековието, особено до тамплиерите, за които знаете, че са давали обет пред Ерусалимския патриарх за бедност, целомъдрие, повиновение. И сега още една от висшите степени на франкмасонската йерархия носи титлата „Велик княз ерусалимски“.

— Ново, всичко ми е съвсем ново, господин Нафта. Разкривам сега някои тайни на нашия Сетембрини… „Велик княз ерусалимски“ не е лошо. При случай и вие би трябвало на шега да го наречете. Той от своя страна неотдавна ви прикачи прозвището „doctor angelicus“[49]. Трябва да си отмъстите.

— О, има още куп такива важни титли за висшите и тамплиерските степени на строгото свещеноначалие. Имаме един Съвършен майстор, един Рицар на Изтока, един Велик първосвещеник, а тридесет и първата степен се нарича дори Величественият княз на кралското тайнство. Вие забелязвате, че всички тези названия сочат за връзки с източната мистика. Повторната поява на тамплиера сама по себе си не е означавала нищо друго освен създаването на такива връзки, нахлуването на ирационално ферментационно вещество в един свят на идеи за рационално полезно усъвършенстване на обществото. Благодарение на това масонството доби нова привлекателност и нов блясък, което обяснява големия приток на привърженици по него време. То привлече всички елементи, на които бяха дотегнали умуванията на века, неговото хуманно просвещение и просветление и които жадуваха за по-силни жизнени питиета. Успехът на ордена стигна дотам, че филистерите го обвиниха в отчуждаване на мъжете от семейното щастие и женското достойнство.

— Е, слушайте, професоре, тогава трябва да разберем защо господин Сетембрини не обича да си спомня за разцвета на собствения си орден.

— Не, той не обича да си спомня, че е имало времена, когато неговият съюз е привличал върху си цялата антипатия, която обикновено волнодумството, атеизмът, енциклопедическият рационализъм струпваха върху съвкупността от църква, католицизъм, монашество, Средновековие. Чухте, че са упреквали масоните в обскурантизъм…

— Защо? Бих искал по-ясно да разбера как така.

— Ще ви кажа. Строгото свещеноначалие бе равнозначно с едно задълбочаване и разширяване на традициите на ордена, с едно връщане на неговите исторически наченки назад във времето, в света на тайнствата в тъй наречения мрак на Средновековието. Великомайсторските степени на ложите бяха посветени във physica mystica[50], носители на магически естествени знания, на първо място велики алхимици…

— Сега трябва с всички сили да се опитам да си спомня какво в общи черти представляваше тая алхимия. Алхимия, това е производство на злато, философски камък, aurum potabile[51].

— Да, популярно определено. Ако я определим малко по-научно, ще видим, че тя е пречистване, метаморфоза и облагородяване на веществото, преосъществение, и то към по-висшето, значи, едно възходящо степенуване — този lapis philosophorum[52], този мъжко-женски продукт от сяра и меркурий, тази res bina[53], двуполовата prima materia[54] не е била нищо друго, нищо по-маловажно от принципа на възходящото степенуване, на извисяването посредством външни влияния — магическа педагогика, ако искате.

Ханс Касторп се умълча. Той погледна, премигвайки изкосо нагоре.

— Един символ на алхимистичиа трансмутация — продължи Нафта — е бил преди всичко склепът.

— Гробът ли?

— Да, мястото на тлението. То е олицетворението на цялата херметика, нищо друго освен съсъдът, добре затворената кристална реторта, където веществото е принудено да премине през последното свое превръщане и пречистване.

— „Херметика“ е добре казано, господин Нафта. „Херметично“ — тая дума винаги ми е допадала. Тя е една истинска вълшебна дума с неопределено просторни асоциации. Прощавайте, но винаги при това се сещам за нашите консервни буркани в Хамбург, които икономката ни — тя се казва Шален, без госпожа или госпожица, просто Шален — нарежда по рафтовете в килера си, херметично затворени буркани с плодове и месо и какво ли не още вътре. Те стоят там с години и когато при нужда ги отворят, съдържанието им е съвсем прясно и непокътнато, времето с нищо не може да им навреди и могат да се консумират така, както са. Това, разбира се, не е алхимия и пречистване, то е само съхранение, оттам и названието консерва. Но вълшебното тук се състои в това, че консервата е освободена от въздействието на времето; тя е херметично предпазена от времето, за нея времето не съществува, тя си стои извън него на своята полица. Но стига толкова за консервните буркани. Нищо не излезе от това, което казах. Пардон. Но аз мисля, че искахте още да ме поучавате.

— Само ако желаете. Чиракът трябва да бъде любознателен и безстрашен, за да говорим в стила на нашия предмет. Склепът, гробът е бил винаги главният символ на посвещаването в съюза. Чиракът, стремящият се да бъде допуснат до познанието новак, е трябвало да докаже своята неустрашимост пред неговия ужас, съгласно обичаите на ордена са го въвеждали в гробница и са го оставяли да престои там, след което го е извеждала ръката на непознат брат. Затова са били и преплетените коридори, и мрачните сводести подземия, през които е трябвало да премине послушникът, черпите драперии, с които са били облечени стените на съюзната зала на строгото свещеноначалие — култът на ковчега, който е играл толкова важна роля при церемониала на посвещенията и събранията. Пътят на мистериите и на пречистването е бил обкръжен от опасности, той е водел през смъртни страхове, през царството на тлението и чиракът, неофитът, е бил младеж, който е жадувал за чудесата на живота, за добиването на способност за демонични преживявания, а са го водели предрешени, забулени братя, които са били само сенките на тайнството.

— Много благодаря, професор Нафта. Отлично. Това, значи, била херметическата педагогика. Няма вреда, че съм понаучил и за нея нещо.

— Съвсем не, особено след като се касае до извеждането към крайното, към абсолютното изповядване на свръхсетивното, тоест към целта. Алхимистичното свещеноначалие на ложите е довело до целта мнозина благородни, търсещи духове през по-късните десетилетия — не трябва да го споменавам, защото не може да не сте чули, че чиноначалието на шотландските висши степени е само един сурогат на йерархията, че алхимистичната мъдрост на майстора-масон се осъществява в мистерията на метаморфозата и че тайнственото водителство, на което ложата е подлагала своите питомци, се повтаря точно тъй недвусмислено в средствата на благодатта, както символичният маниеризъм на съюзния церемониал в литургичната и архитектоничната символика на нашата свята католическа църква.

— Тъй, значи.

— Моля ви се, но и това не е още всичко. Позволих си вече да намекна, че произходът на франкмасонството от почтените занаятчийски зидарски еснафи е само едно повърхностно историческо схващане. Едва строгото свещеноначалие му е придало далеч по-дълбоки човешки основи. Тайната на ложите има несъмнена обща връзка с някои мистерии на нашата църква, що се отнася до тържественото премълчаване и свещената разпуснатост на нашите прадеди… Когато става дума за църквата, имам пред вид среднощните вечери на любовта, обредното приемане на тялото и кръвта, а колкото до ложата…

— Един момент. Един момент за малка забележка. И в безпрекословния съюз, към който принадлежи братовчед ми, има тъй наречени вечери на любовта. Той често ми е писал за тях. Естествено, като оставим настрана известно пиянство, всичко там било много прилично, дори по-прилично от студентските събирания…

— А колкото до ложата, там става дума за култа към гробницата и ковчега, на който преди малко ви обърнах вниманието. И в двата случая се касае до една символика на извънредното и крайното, до елементи на оргиастична прарелигиозност, разпуснати среднощни жертвени служби в чест на умирането и зачатието, на смъртта, преобразяването и възкресението… Вие си спомняте, че мистериите на Изида, както и тези в Елевзин, са се извършвали нощем и в мрачни пещери. Е, египетски отгласи е имало и има много в масонството, а между тайните общества се срещали и такива, които са се наричали елевзински дружества. Имало е празненства на ложите, празненства на елевзински мистерии и Афродитини тайнства, при които накрай и жените са влизали в играта — празници на розите, за които намекват трите сини рози върху масонската престилка и които, както изглежда, са се израждали в истински вакханалии…

— Може ли да бъде, какво чувам, професор Нафта! И всичко това е франкмасонство? И с всичко това трябва да свържа в своите представи нашия трезвомислещ господин Сетембрини…

— Бихте постъпили крайно несправедливо! Не, Сетембрини нищо не знае за тия работи. Нали ви казах, че благодарение на такива като него ложите са били отново прочистени от всички елементи на един по-възвишен живот. Бога ми, те се хуманизираха, модернизираха. От своите заблуждения те са се върнали към ползата, към разума и към прогреса, към борба срещу князе и попове, с една дума, към ощастливяването на обществото; там отново разговарят за природа, за добродетели, за умереност и отечество. Допускам: и за сделки. С една дума, ложите са буржоазната мизерия в клубна форма.

— Жалко. Жалко за празненствата на розите. Ще питам Сетембрини дали не знае нещо повече за тях.

— Благородният рицар на ъгломера! — присмя се Нафта. — Трябва да имате пред вид, че съвсем не му е било лесно да го допуснат до строителната площадка за храма на човечеството, защото е беден като църковна мишка, а там не изискват само високо образование, хуманистично образование, моля ви се, ами човек трябва да принадлежи към имотната класа, за да може да внесе доста значителните встъпителни и годишни такси. Образование и имущество — ето ви го буржоата! Ето ви устоите на либералната световна република!

— Точно така — засмя се Ханс Касторп; — ето го нейния същински образ пред очите ни.

— Все пак — додаде Нафта след известна пауза — съветвам ви да не подценявате този човек и неговата кауза, искам, тъй като веднъж заговорихме за тия работи, направо да ви помоля добре да си отваряте очите. Абсурдното още не е равнозначно с невинното. Ограничеността не винаги е безобидна. Тези люде наляха много вода във виното си, което на времето е било огнеискрящо, но идеята на съюза сама по себе си е съхранила достатъчно сила, за да понесе голямо разводняване; тя е съхранила останки от плодотворни тайни и няма съмнение, че ложите имат пръст в световните събития, както и в това, че в този любезен господин Сетембрини трябва да съзираме нещо повече освен него самия, че зад него стоят сили, чийто родственик и емисар е той…

— Емисар ли?

— Ами че да, кръстител, ловец на души.

„А ти чий емисар си?“ — помисли Ханс Касторп и гласно рече:

— Благодаря, професор Нафта. Искрено съм ви задължен за съвета и предупреждението. Знаете ли какво? Ще взема да се кача един етаж по-високо, доколкото изобщо може да се нарече етаж това горе, и ще поопипам почвата при нашия предрешен съюзен брат. Чиракът трябва да бъде любознателен и безстрашен… Естествено и предпазлив… С емисари се налага безусловна предпазливост.

Той можеше спокойно да се обърне към Сетембрини за по-нататъшно поучение, защото италианецът в никой случай нямаше основания да обвини господин Нафта в индискретност — той между впрочем никога не бе се особено старал да държи в тайна принадлежността си към онова хармонично общество. Списанието „Rivista della massoneria italiana“[55] лежеше разтворено върху масата му; Ханс Касторп просто не бе го забелязал досега. И когато той, посветен от Нафта, докара разговора до царственото изкуство — така, сякаш връзката на Сетембрини с него бе нещо, върху което никога не бе се съмнявал, той срещна само незначителна въздържаност. Вярно, имаше точки, по които литераторът не се разпростираше, а при тяхното споменаване слепваше устни, с известно предизвикателство, очевидно свързан от ония терористични обети, за които бе говорил Нафта: едно потайничене, което се отнасяше до външната обредност и до неговия ранг в тази забележителна организация. Иначе обаче той дори се оказа извънредно словоохотлив и представи на любопитния си събеседник една значителна картина за разпространение на своята лига, която брояла около двадесет хиляди ложи и сто и петдесет велики ложи по целия свят и дори в такива по-малко цивилизовани страни като Хаити и негърската република Либерия. Освен това той спомена не малко велики имена, чиито носители били на времето масони или и днес били такива, спомена Волтер, Лафайет и Наполеон, Франклин и Уошингтън, Мацини и Гарибалди, от живите дори краля на Англия и освен това редица мъже, в чиито ръце лежели съдбините на европейските държави, членове на правителства и парламенти.

Ханс Касторп изрази уважение, но не и учудване. Тъй било и със студентските корпорации, каза той. И те държали един за друг през целия си живот и добре настанявали хората си, така че трудно можел да напредне в служебната йерархия някой, който не бил на времето корпориран брат. Затова може би не било много целесъобразно от страна на господин Сетембрини, когато се опитвал да изтъкне като ласкателство за ложата принадлежността на разни големци към нея; тъй като можело да се приеме обратното: фактът, че много важни постове са заети от масони, доказвал само могъществото на съюза, който много повече, отколкото господин Сетембрини искал да признае, имал пръст в световните събития.

Сетембрини се усмихна. Той даже си послужи като с ветрило със списанието на италианските масони, което държеше в ръката си. Да не би да искат да му поставят стъпица, запита той. Сигурно смятат да го подмамят към непредпазливи изказвания относно политическия дух на ложите?

— Напразно хитрувате, инженере! Ние се обявяваме за политиката, безрезервно, открито. Ние не обръщаме никакво внимание на лошата слава, която е свързана с това име и понятие — в очите на някои глупци, които се подвизават във вашата страна, почти никъде другаде. Приятелят на човечеството изобщо не може да признае разликата между политичност и аполитичност. Няма никаква аполитичност. Всичко е политика.

— Безусловно?

— Добре ми е известно, че има хора, които смятат за правилно да изтъкват първоначалната аполитична природа на масонската идея. Но тези хора си играят с думи и теглят граници, които отдавна е време да се определят като въображаеми и безсмислени. На първо място поне испанските ложи още от самото си начало се отличаваха с една политическа окраска…

— Мога да си помисля.

— Нищо не можете да си помислите. Не си въобразявайте, че по рождение можете много да размисляте, а гледайте да възприемате и да преработвате — моля ви да сторите това във ваш собствен интерес, в интереса на страната ви и в общоевропейски интерес, което на второ място се старая да ви втълпя. Та на второ място масонската идея никога не е била аполитична, по никое време, тя не би могла да бъде аполитична и дори ако се е смятала за такава, тя се е самоизлъгвала относно своята същина. Какво сме ние? Строители и общи работници на един градеж. Целта на всинца ни е да постигнем най-доброто за общността — основния закон на побратимяването. А кое е най-доброто, какъв е този градеж? Една постройка на обществото по правилата на изкуството, усъвършенстването на човечеството, новият Ерусалим. Може ли тук собствено да става дума за политичност или аполитичност? Общественият проблем, проблемът за съвременното съществуване сам по себе си е политика, целият изтъкан от политика, нищо друго освен политика. Който му се посвети — а не заслужава името човек, който се откаже от това посвещение, — той принадлежи на политиката, на вътрешната, както и на външната, той разбира, че изкуството на свободния зидар е изкуство на управление…

— На управление…

— … и че илюминатистичното масонство е познавало регентската степен…

— Много добре, господин Сетембрини. Изкуство на управление, регентска степен, това ми харесва. Но кажете ми само едно: християни ли сте вие всичките във вашата ложа?

— Perche?[56]

— Извинете, ще задам въпроса другояче, по-общо и по-просто. Вярвате ли в бога?

— Ще ви отговоря. Защо питате?

— Не желаех току-що да ви изкушавам, но има една библейска история, където някой изкушава господа с някаква римска монета и получава отговор, че трябва да се отдава кесаревото кесарю и божието богу. Струва ми се: този начин на разграничаване изтъква разликата между политичното и аполитичното. Ако има бог, има и тази разлика. Вярват ли франкмасоните в бога?

— Задължих се да ви отговоря. Вие говорите за едно единство, за чието осъществяване се работи, но което, за съжаление на всички добри люде, още не съществува. Световният съюз на франкмасоните не съществува. Осъществи ли се той — а аз повтарям, за това велико дело се работи с възможното тихо усърдие, — без съмнение и неговото религиозно изповедание ще бъде единно и то ще гласи: „Ecrasez l’infame!“[57]

— Задължително? Не би било веротърпимо.

— Едва ли сте дорасли за проблема на търпимостта, инженере. Все пак запомнете добре, че търпимостта се превръща в престъпление, когато се отнася до злото.

— Бог ли е злото?

— Метафизиката е злото. Тъй като за нищо друго не я бива, освен да приспива усърдието, което трябва да насочим към строежа на обществения храм. И ето как преди едно поколение ложата на Великия Ориент във Франция даде пример, като изличи името на бога от всичките си книжа. Ние италианците последвахме този пример…

— Колко католически!

— Искате да кажете…

— Колко безмерно католически намирам това: да се изличи богът!

— Искате да изтъкнете…

— … нищо особено, господин Сетембрини. Не обръщайте толкова внимание на моите брътвежи. Но в този момент ми се стори, че в атеизма има нещо свръхкатолическо и че изличават бога само заради възможността да бъдат още по-добри католици.

Ако на това отгоре господин Сетембрини остави да настъпи пауза, ясно бе, че го стори единствено от педагогическа сдържаност. Той отговори след подобаващо мълчание:

— Инженере, желанието да смущавам и обиждам вашия протестантизъм е далеч от мен. Ние говорехме за търпимост… Излишно е да подчертавам, че към протестантизма изпитвам нещо повече от търпимост, че се отнасям с най-дълбоко възхищение към него като исторически опонент против задушаването на съвестта. Откритието на книгопечатането и реформацията са и остават двете най-възвишени заслуги, с които Средна Европа е задължила човечеството. Няма съмнение. Ала след всичко, което току-що изтъкнахме, не се съмнявам, че ще ме разберете от една дума, ако подчертая, че това е само едната страна на въпроса и че той има и друга. Протестантизмът съдържа елементи… Самата личност на вашия реформатор е съдържала елементи… Мисля за елементите на блажения покой и на хипнотичното вглъбяване, които не са европейски, които са чужди и враждебни на жизнения закон на този дееспособен континент. Я се взрете малко в този ваш Лутер. Поразгледайте неговите портрети, младежките и по-късните. Що за череп е това, какви скули и какво странно разположение на очите! Приятелю мой, това е Азия! Бих се учудил, ако тук са нямали пръст вендско-славянско-сарматски елементи и ако поради тази причина могъщата фигура — това никой не може да отрече, — могъщата фигура на този мъж не е натегнала съдбоносно върху едното от двете блюда на везните, които застрашително се колебаят във вашата страна — ако той не е хвърлил ужасното си бреме в едното, източното, блюдо, поради което западното и до ден-днешен се надига към небето…

От хуманистичния пулт до прозорчето, където бе стоял дотогава, господин Сетембрини пристъпи към кръглата маса с водната гарафа, за да дойде по-близко до своя ученик, който седеше на леглото без облегало до стената, подпрял лакът на коляното и брада в ръката си.

— Caro! — каза господин Сетембрини. — Caro amiico![58] Предстоят решения от неоценимо значение за щастието и бъдещето на Европа и те ще бъдат отредени на вашата страна, тях ще трябва да вземат в душите си вашите люде. Вашата страна, разположена между Изтока и Запада, ще трябва да се реши окончателно и съзнателно между двете сфери, които се борят за нея. Вие сте млад, вие ще вземете участие в това решение, вие сте призван да му повлияете. Затова нека благословим съдбата, която ви запокити в тия ужасни предели, по същевременно ми създаде възможност — чрез моето толкова неопитно, не толкова безсилно слово да упражня някакво въздействие върху вашата любознателна младост и да й изтъкна отговорността, която тя… която вашата страна носи пред лицето на цивилизацията…

Ханс Касторп седеше, обхванал с пестник брадата си. Той погледна навън през мансардния прозорец, а в простите му сини очи се четеше известно упорство. Той мълчеше.

— Вие мълчите — рече господин Сетембрини развълнуван. — Вие и вашата страна се загръщате в безусловно мълчание, чиято непроницаемост не позволява да се прецени дълбочината му. Вие не обичате словото или не го притежавате, или го тачите по някакъв неприветлив начин — членоразделният свят не знае и не научава какво е отношението ви към него. Приятелю мой, това е опасно. Езикът сам по себе си е цивилизация… Словото, дори най-противоречивото, е тъй обвързващо… А безсловесността уединява. Предполага се, че ще се опитате да разбиете вашето уединение посредством действия. Вие ще накарате братовчеда Джакомо (господин Сетембрини обикновено наричаше Йоахим за удобство Джакомо), ще накарате братовчед си Джакомо да застане пред вашето мълчание „и двама с могъщи удари той ще убие, а другите там ще побегнат…“.

Тъй като Ханс Касторп взе да се смее, усмихна се и господин Сетембрини, за момента задоволен дори от това въздействие на своите изразителни слова.

— Добре, нека се смеем! — каза той. — За веселие винаги ще ме намерите готов. „Смехът е блясъкът на душата“ — казва един древен мъдрец. Пък и отвлякохме се — стигнахме до неща, които, признавам, се отнасят до трудностите, с които се сблъскват нашите подготвителни работи за създаването на масонския световен съюз, трудности, които именно протестантска Европа ни създава. — И господин Сетембрини продължи разгорещено да изяснява идеята за този световен съюз, който водел наченките си от Унгария и чието желано осъществяване било предопределено да сподоби франкмасонството с решително могъщество в световен мащаб. Той мимоходом показа писма по този въпрос, които бил получил от чуждестранни съюзни големци, едно саморъчно послание от швейцарския Велик майстор, — брата Картие ла Тант, от тридесет и трета степен, и обясни плана, според който смятали да обявят есперантото за световен съюзен език. Неговото усърдие го въздигна до сферата на висшата политика, той отправи погледа си насам и нататък и взе да преценява изгледите, които революционно-републиканската мисъл има и неговото собствено отечество, в Испания, в Португалия. Той между другото спомена, че бил в писмена връзка и с личности, които стояли начело на Великата ложа в португалската монархия. Там несъмнено проблемите назрявали за разрешаване. Нека Ханс Касторп си спомнел за него, когато в най-близко време там долу събитията почнели да се развиват с главоломна скорост. Ханс Касторп обеща да стори това.

Нека се знае, че тези масонски разговори, които се развиха поотделно между питомеца и всеки от двамата му наставници, се бяха състояли още по времето преди завръщането на Йоахим тук горе. Прението, за което тепърва ще разправяме, стана вече в присъствието на Йоахим, девет седмици след неговото пристигане, в началото на октомври, и Ханс Касторп запомни тая среща от игла до конец, защото тогава, когато бяха седнали пред казиното в курорта и пиеха нещо разхладително, Йоахим за първи път му създаде тайни тревоги — тревоги поради оплаквания и явления, които обикновено не дават повод за грижи, касаеше се до болка в гърлото и прегракналост: безобидни оплаквания, които обаче се явиха на младия Касторп в някаква странна светлина — в оная светлина, тъй може да се каже, която му се стори да съзира в дълбините на Йоахимовите очи, тези очи, които винаги бяха кротки и големи, но днес, тъкмо едва днес, бяха придобили някакво неопределимо разширение и задълбочаване със замислен и — нека прибавим особената дума — застрашителен вид заедно с онова поменато вече тихо вътрешно просветление, което съвсем погрешно бихме определили, ако кажехме, че то не се бе харесало на Ханс Касторп — напротив, то дори много му се хареса, само че въпреки това му създаваше грижи. И с една дума, за тия впечатления не може да се разказва освен малко объркано, тъй като самото им естество бе такова.

Що се отнася до разговора, до препирнята — естествено една препирня между Нафта и Сетембрини, — това бе отделен въпрос, който стоеше само в случайна връзка с неотдавнашните разправии относно масонството. Освен братовчедите тук бяха и Ферге и Везал, и участието бе всеобщо, макар че не всички бяха дорасли за тоя предмет — господин Ферге например съвсем не. Но един спор, който се води така, като че ли става дума за смърт или живот, ала при това с остроумие и финес, като че ли не става дума за смърт или живот, а само за едно елегантно съревнование — а тъй се развиваха всички спорове между Сетембрини и Нафта, — такъв един спор безусловно и сам по себе си е интересен за слушане, дори за оня, който малко отбира от него и само неясно проумява неговото значение. Дори съвсем непознати, седнали наблизо, се вслушваха с вдигнати вежди в словопренията, увлечени от пламенността и красотата на диалога.

Беше, както казахме, пред казиното, следобед, след чая. Четиримата пансионери от „Бергхоф“ бяха срещнали Сетембрини там, а случайно се бе присъединил и Нафта. Те всички бяха насядали около една метална масичка пред различни разредени със сода питиета, анизет и вермут. Нафта, който бе решил да се навечеря, си бе поръчал вино и кейк, което очевидно му спомняше пансионерските времена; Йоахим разквасваше болното си гърло час по час с естествена лимонада, която бе поръчал силна и кисела, защото стягала и го облекчавала, а Сетембрини пиеше някаква озахарена вода, но през сламка и по такъв деликатно апетитен начин, сякаш всмуква най-скъпоценното разхладително. Той се шегуваше:

— Какво чувам, инженере? Какви слухове достигат до ушите ми? Вашата Беатриче се завръща? Вашата водителка през деветте кръгови сфери на рая? Е, нека се надяваме, че и тогава няма съвсем да пренебрегнете водещата приятелска ръка на вашия Вергилий! Нашият еклесиаст тук ще ви потвърди, че светът на medio evo[59] не е комплектен, ако на францисканската мистика липсва познавателният контраполюс на Тома Аквински.

Разсмяха се на толкова много шеговита начетеност, а Ханс Касторп, също засмян, вдигна чашата си с вермут срещу „своя Вергилий“. Едва ли обаче е за вярване всичко това, което се разрази през последвалия час в една безкрайна идейна вражда поради макар и многословното, но всъщност напълно безобидно изказване на господин Сетембрини. Тъй като Нафта, естествено донякъде предизвикан, веднага премина към нападение и се нахвърли върху латинския поет, когото, както бе известно, Сетембрини боготвореше и дори поставяше над Омир, докато Нафта вече многократно се бе отнасял с крайно пренебрежение към него, както и изобщо към латинската поезия — и тъкмо затова и сега се възползва незабавно и злобно от представилия му се случай. Великият Данте бил платил крайно великодушно данък на своето време, каза той, когато се бил отнесъл тъй почтително към този посредствен стихоплетец и му определил толкова голяма роля в своята поема, макар че господин Лодовико придавал на тази роля едно прекалено франкмасонско значение. Какво ли пък представлявал този придворен лауреат и блюдолизец на юлианския дом, този столичен литератор и разкошен вития без искра продуктивност, чиято душа, доколкото бил имал такава, била купена на старо и който не бил никакъв поет, а някакъв французин с августейша перука е дълги къдри!

Господин Сетембрини не се усъмни, че преждеговорившият щял да намери средства и пътища да съгласува презрението си към разцвета на римската цивилизация със своята служба на преподавател по латински. Но било, изглежда, необходимо да му се изтъкне тежкото противоречие, в което с тия преценки изпадал по отношение на любимите си векове, които не само не били презирали Вергилий, а по един примитивен начин били признали величието му, като го превърнали в някакъв велемъдър вълшебник.

Съвсем напусто, отвърна Нафта, господин Сетембрини викал на помощ простодушието на ония отколешни времена, наложилото се простодушие, което все още черпело творчески сили от демонизацията на вече преодолени учения. Между впрочем отците на новата църква не се уморявали да предвардват от лъжите на старите философи и поети, особено загрижени да не се опетняват с пищното красноречие на Вергилий, и днес, когато отново една епоха залязвала и изгрявало пролетарското утро, часът бил действително благоприятен, за да се споделят чувствата им! И за да не останел господин Сетембрини без отговор й по тая точка, нека имал пред вид, че той, говорившият, упражнявал незначителното си гражданско занятие, за което имал добрината да му намекне, с всичката необходима reservatio mentalis[60] и че не без ирония се бил включил в едно класическо реторично възпитателно заведение, на което един сангвиник в най-добрия случай би отредил още само няколко десетилетия живот.

— Вие — извика господин Сетембрини, — вие изучавахте с пот и кръв тия стари поети и философи, опитахте се да си присвоите тяхното скъпоценно наследство, както използвахте материала от античните сгради за вашите молитвени домове! Защото добре чувствахте, че със собствените сили на пролетарската си душа не ще смогнете да създадете нови форми в изкуството и се надявахте да победите древността с нейните собствени оръжия. Тъй ще бъде отново, тъй ще бъде завинаги! Вашата недодялана незрелост ще трябва да се поучава от това, към което искате да внушите, у вас самите и у другите, презрение; тъй като без образование не ще устоите пред лицето на човечеството, а има само едно образование: онова, което вие наричате буржоазно и което е човешкото. — Въпрос на десетилетия — краят на хуманистичния възпитателен принцип? Само учтивостта възпря господин Сетембрини да избухне в колкото безгрижен, толкова и подигравателен смях. Една Европа, която умее да пази своето вековечно наследство, с пълно спокойствие щяла да премине към дневния ред на мъдростта на класицизма, без да обръща внимание на пролетарски откровения, в които тук-таме някои благоволявали да изпадат.

Що се отнасяло до дневния ред, подхвърли язвително Нафта, господин Сетембрини, изглежда, не бил достатъчно добре осведомен. На дневен ред стоял именно въпросът, който той, Сетембрини, благоволил да сметне за разрешен: въпросът дали средиземноморската класически-хуманистична традиция е достояние на цялото човечество, следователно човешки-вековечна, или в най-добрия случай е била духовна форма и притежание на една епоха, буржоазно-либералната, и щяла да погине заедно с нея. Разрешаването на този въпрос било задача на историята и във всеки случай било препоръчително за господин Сетембрини да не смята за толкова сигурно, че решението ще бъде в полза на неговия латински консерватизъм.

От страна на дребния Нафта бе особено безсрамие да нарече консерватор господин Сетембрини, този отявлен служител на прогреса. Всички схванаха това по този начин, а с особена горчивина естествено засегнатият, който възбудено се зае да засуква извитите си мустаци и докато търсеше какъв противоудар да нанесе, предостави на врага си време за допълнителни нападки срещу класическия образователен идеал, реторично-литературния дух на европейската училищна и възпитателна система и нейната граматично-формална ипохондрия, която не била нищо друго освен инструмент в интереса на буржоазното класово господство и която отдавна била станала за посмешище в очите на народа. Човек трудно можел да си представи с какъв здрав хумор народът осмива нашите докторски титли, цялото наше производство на образовани мандарини и държавното народно училище, този инструмент на буржоазната класова диктатура, с който се подхранват илюзиите, че народното образование е една разводнена подготовка на учени кадри. Онова образование и възпитание, от което народът се нуждаел за борбата си срещу прогнилата буржоазна империя, той отдавна бил съумял да открие вън от задължителните учебни заведения и чисто и просто било вече публична тайна, че изобщо училищата от сегашния тип, които се били развили от манастирските школи на Средновековието, представлявали смешен, посипан с нафталин анахронизъм, така че никой на тоя свят не дължал вече на училището истинското си образование и свободното, достъпно образование чрез публични лекции, изложби, кина и тъй нататък далече превъзхождало всяко школско преподаване.

Господин Сетембрини му отговори: в смесицата от революция и мракобесие, с която Нафта бил уж угостил слушателите си, преобладавала обскурантическата съставка със съмнителен привкус. Одобрението, което предизвиквала неговата грижа за просвещението на народа, се накърнявало от опасението, че тук по-скоро господства една инстинктивна склонност да се прихлупи народът и светът под мрака на неграмотността.

Нафта се усмихна. Неграмотност! Сетембрини сигурно смятал, че е произнесъл най-страхотната дума, че е показал главата на Горгона, убеден, че всеки задължително ще пребледнее. Той, Нафта, съжалявал, че ще трябва да предизвика разочарование у събеседника си, защото страхът на хуманистите от понятието неграмотност чисто и просто го развеселявал. Човек трябвало да бъде ренесансов литератор, преструванко, италиански стилист от седемнайсетия век, подражател на Марино, клоун на estilo culto[61], за да приписва на дисциплините на четмото и писмото такова прекалено възпитателно значение, та да си представлява, че там, където липсват тия знания, трябва да цари духовен мрак. Дали господин Сетембрини си спомнял, че най-големият поет на Средновековието, Волфрам фон Ешенбах, е бил неграмотен? По него време в Германия се е считало за позорно да пращат на училище момче, което не се готвело нарочно да става духовник, и това благородническо-народностно презрение към словесните изкуства винаги е било съществен белег на тогавашната епоха — докато литераторът, този истински син на хуманизма и буржоазията, вярно, знаел да чете и пише, което благородникът, военният и народът не знаели или само зле знаели — но, за бога, освен това той нищо повече не знаел и не разбирал, а все още бил един латинизиран ветрогон, който владеел красноречието и предоставял на почтените люде да се занимават с живота — ето защо и неговата политика не е нищо друго освен ветрогонство, тоест изпълнена с реторика и художествена литература, което на партиен език се нарича радикализъм и демокрация — и тъй нататък, и тъй нататък!

След което дойде ред на господин Сетембрини! Прекалено дръзко, викна той, изтъквал другият своя вкус към разпаленото варварство на известни епохи, като се подигравал на любовта към литературните форми, без които, разбира се, никаква човечност не била възможна и мислима — безспорно никога и навеки веков. Изискаността? Само човеконенавистничеството би могло да нарече човечна безсловесността, тази сурова и няма предметност. Изискаността по-скоро била белег за известен аристократичен лукс, за една generosita[62], която се изявява с това, че придава на формата една човешка, независима от съдържанието собствена стойност — култът към красноречието като изкуство заради самото изкуство, това наследство на гръко-римската цивилизация, което хуманистите, тези uomini letterati[63], възвърнали според силите си на тъй наречените Латински страни и което било източникът на всеки по-нататъшен и съдържателен идеализъм, също и на политическия идеализъм.

— Да, господине! Това, което искате да очерните като раздяла между словото и живота, не е нищо друго освен едно по-висше единство в короната на красотата и аз не се боя на коя страна ще се определи великодушната младеж в спор, където трябва да се избира между литература и варварство.

Ханс Касторп, чието внимание само наполовина бе привлечено от разговора, защото го занимаваше личността на насрещния воин и застъпник на благородната същина на нещата или по-скоро особеният, нов израз на очите му, се сепна малко, тъй като се чувстваше призован и предизвикан от последните думи на господин Сетембрини, но после придаде същия израз на лицето си както тогава, когато Сетембрини тържествено се бе опитал да го принуди към избор между „Изтока и Запада“ — един израз, пълен с безучастие и упоритост, — и замълча. А те двамата докараха до връхна точка всичко, което се бе оказало необходимо за спора, и ожесточено враждуваха около крайни алтернативи за избор, докато нему му се струваше, че това, което точно може да се определи като човечно или хуманно, трябва да се намира някъде помежду спорните нетърпимости, между красноречивия хуманизъм и безграмотното варварство. Но той не обели зъб, за да не разпали още повече духовете, и се задоволи, загърнат в своето безучастие, да ги гледа как се увличат все повече и повече и взаимно се поощряват да се разпростират надълго и нашироко, след като Сетембрини бе дал повода със своята малка шега за латинеца Вергилий.

Той още не отстъпваше думата, въздигаше я, караше я да триумфира. Той се обяви за бранител на литературния гений, преклони се пред историята на писмеността от момента, когато за първи път човекът, за да осигури траен паметник на знанията и чувствата си, бил издълбал върху камък някакви писмени знаци. Той разказа за египетския бог Тот, с когото бил идентичен тъй нареченият трикратно по-велик Хермес на елинизма и когото почитали като откривател на писмеността, покровител на библиотеките и вдъхновител на всички духовни стремления. Със своето слово той се преклони пред този трисмегист, тоест трикратно по-велик хуманистичен Хермес, майсторът на школите по гимнастика, комуто човечеството дължало великия дар на литературното слово, на състезателната реторика, и по този начин даде повод на Ханс Касторп за една забележка: тогава този египтянин очевидно е бил и политик и в по-голям стил е играл същата роля като господин Брунето Латини, който специално обучил флорентинците и ги научил да говорят, както и на изкуството да ръководят своята република по правилата на политиката — на което Нафта възрази, че господин Сетембрини послъгвал и му предал един доста зализан образ на този Тот-Трисмегистос. Тъй като това било по-скоро едно божество на маймуната, луната и душите, един павиан с лунен сърп на главата си и под името Хермес преди всичко бог на смъртта и мъртъвците: укротителят и водачът на душите, който още по времето на късната античност бил провъзгласен за свръхвълшебник, а през кабалистичното Средновековие станал баща на херметическата алхимия.

Какво, какво? В ковачницата на Хансовите размисли и представи бе настъпила страшна неразбория. Ето я наметнатата със синя мантия смърт като хуманистичен ретор; а погледнеше ли човек малко по-отблизо педагогическия бог на литературата и приятел на човечеството, вместо него се мъдреше някаква маймунска мутра със знака на нощта и магьосничеството на челото… Той махна с ръка, за да се отбрани, а после закри с нея очите си. Ала всред мрака, където се бе спасил от объркването, се разнесе гласът на Сетембрини, който продължи да възхвалява литературата. Не само умозрителните, но и дейните величия във всички епохи били свързани с нея, извика той и спомена Александър, Цезар, Наполеон, назова прусака Фридрих и други герои, дори Ласал и Молтке. Той не възрази, когато Нафта го закара чак в Китай, където господствало най-карикатурното боготворение на азбуката, което някога било достигано, и където човек ставал генерал-фелдмаршал, ако можел да изпише с туш всичките четиридесет хиляди словни знака, което сигурно било напълно по сърцето на един хуманист.

Той, Нафта, този клет присмехулко, много добре знаел, че не се касаело до туширане, а до литературата като импулс на човечеството, до нейния дух, който изобщо представлявал духа — чудото на съчетанието между анализ и форма. Този дух пробудил проникновението във всичко човешко, той предизвикал омаломощаването и унищожението на глупавите стойностни преценки и убеждения, той станал причина за морализирането, облагородяването и усъвършенстването на човешкия род. Създавайки изключителна морална изтънченост и чувствителност, той, без да фанатизира никого, приучил същевременно хората на съмнение, правда и търпимост. Пречистващото, освещаващото въздействие на литературата, унищожението на страстите посредством познанието и словото, литературата като път към разбирателство, опрощение и любов, спасителното могъщество на езика, литературният дух като най-благородната проява изобщо на човешкия дух, литераторът като съвършен човек, като светец — в този блестящ тон се разви апологетичното венцехваление на господин Сетембрини. Ах, но и неговият противник не бе вързан в устата; той съумя да разбие това предълго алилуя с опасни, блестящи възражения, като се обяви за позицията на съхранението и на живота против духа на разложението, който се прикривал зад оная серафимска фарисейщина. Чудотворното съчетание, за което тремолирал господин Сетембрини, добави той сега, не се свеждало до нищо друго освен до измама и фокусничество, тъй като формата, с която литературният дух се перчел, че свързва с принципа на изследването и селективността, била само една привидна и лъжлива форма, а не истинска, развърната, естествена форма, никаква жизнена форма. Вярно, тъй нареченият усъвършенствател на човечеството говорел нещо си за пречистване и освещаване, но в действителност целта му била да се скопи и обезкърви животът; да-да, този дух и неговата ревностна теория осквернявали живота, а който желаел да унищожи страстите, той желаел небитието — чистото небитие, чисто, разбира се, защото фактически „чист“ бил единственият атрибут, който в края на краищата можел да се приложи към небитието. Тук обаче господин Сетембрини, литераторът, се показвал направо такъв, какъвто бил, тоест като човек на прогреса, на либерализма и на буржоазната революция. Защото прогресът бил чист нихилизъм, а либералният буржоа всъщност бил човек на небитието и на дявола, да, той отричал бога, отричал консервативно и позитивно абсолютното, като се кълнял в дяволски антиабсолютното и се смятал за кой знае колко благочестив със своя пацифизъм на смъртта. Той обаче нищо по-малко не бил от благочестив, а бил един архипрестъпник по отношение на живота, пред чиято инквизиция и средновековен таен съд заслужавал да бъде привлечен и изтезаван — и тъй нататък.

Тъй Нафта умело се залавяше за същественото, превръщаше венцехвалението в дяволска работа, а себе си представяше като въплъщение на строго съхраняваната любов, тъй че отново стана направо невъзможно да се различи къде е богът и къде е дяволът, къде е смъртта и къде е животът. Едва ли някой ще се усъмни в твърдението ни, че неговият противник бе мъж на място, за да му даде един заслужен отговор, който бе превъзходен; в замяна на това той получи един не по-малко отличен отговор, след което някое и друго време словопренията продължиха по този начин и разговорът се въртеше все около поменатите вече разисквания. Но Ханс Касторп престана да ги слуша, защото Йоахим междувременно бе казал, че положително бил вдигнал температура от някаква настинка, но не знаел какво да прави, след като тук простудата била нещо съвсем недопустимо. Двамата противници не обърнаха внимание на тая забележка, но Ханс Касторп, както посочихме, бе се загледал с угрижени очи в братовчед си и затова се вдигна заедно с него тъкмо посред една реплика, без да го бе много грижа дали останалата публика, състояща се от Ферге и Везал, ще осигури един достатъчно голям педагогически импулс за продължаване на състезанието.

Пътем те с Йоахим се разбраха, че ще трябва — що се отнася до простудата и гърлобола му — да минат по установения служебен ред — да кажат на масажиста да осведоми старшата сестра, след което сигурно ще се загрижат за болния. Така и сториха. Още същия ден, веднага след вечерята, Адриатика почука на вратата на Йоахим тъкмо когато и Ханс Касторп бе в стаята му, и с креслив глас се осведоми за желанията и оплакванията на младия офицер. „Болка в гърлото? Прегракналост? — повтори тя. — Какви са тия фокуси, мой човек?“ И тя направи опит да го погледне проницателно в очите, при което не у Йоахим бе причината, задето продължителната среща между погледите им не се състоя: нейният поглед не удържа и се отклони. Интересно, но тя винаги държеше на това вглеждане в очите на пациентите, ако и от опит да би трябвало да знае, че не й се удава да проведе това начинание! С помощта на нещо като металическа обувалка, която извади от чантичката на колана си, тя разгледа гърлото на пациента, при което Ханс Касторп трябваше да й свети с лампата от нощната масичка. Докато, изправена на пръсти, се взираше от едната и от другата страна в мъжеца на Йоахим, тя рече:

— Я ми кажете, уважаеми мой човек, задавяли ли сте се някога?

Какъв отговор можеше да се даде на това? В момента, докато още го преглеждаше, изобщо нямаше възможност да отговаря, но и след като бе го оставила, той пак не можа нищо да измисли. Естествено бе се задавял някой и друг път през живота си, при ядене и пиене; но това всекиму се случва и не можеше да има отношение към нейния въпрос. Той каза: „Как така?“ Не можел да си спомни кога му се е случвало последния път подобно нещо.

Е, добре; това било просто някакво хрумване от нейна страна. Той, значи, се бил простудил, каза тя за най-голямо учудване на братовчедите, тъй като иначе думата простуда бе абсолютно недопустима тук, в тоя санаториум. За по-подробно изследване на гърлото щяло евентуално да стане нужда от ларингологическото огледало на придворния съветник. Преди да си отиде, тя остави формаминт и един бинт с мушама за съгреваещ компрес за през нощта; Йоахим приложи и едното, и другото, каза, че почувствал чувствително облекчение от тях и продължи да ги прилага, още повече, че прегракналостта не искаше да се проясни, тя дори още повече се засили през следващите дни, макар че болките в гърлото навремени почти не се обаждаха.

Между впрочем температурата му поради простуда бе чисто внушение. Обективното заключение бе обикновеното — именно това, което заедно с резултатите от прегледите на придворния съветник бе приковало тук славния Йоахим за кратко допълнително лечение, преди отново да може да се затече към своето знаме. Октомврийският срок бе отминал тихомълком. Никой не обели зъб по този въпрос, нито придворният съветник, нито братовчедите помежду си: мълчаливи, със сведени очи, те чисто и просто не го и споменаха. След това, което при месечния преглед Беренс продиктува на своя поспешник-душевед и което показа фотографската плака, бе от ясно по-ясно, че засега би могло да става дума само за някакво съвсем безумно самоволно отпътуване, докато този път работата се свеждаше до едно: да се издържи с желязна самодисциплина на режима тук горе, докато се постигне окончателна закаленост против всяко време там долу — за службата в равнината и за изпълнение на войнишката клетва.

Това бе валидната парола, с която всички мълком се бяха съгласили. Но истината изглеждаше другояче: единият не бе съвсем сигурен, че другият в дълбините на душата си вярва на тази парола, и когато двамата свеждаха очи, то ставаше именно поради това съмнение и никога не ставаше, ако преди това очите им не бяха се срещнали. Това обаче често се случваше след събеседването върху литературата, когато Ханс Касторп за първи път забеляза невижданата дотогава светлина в дъното на Йоахимовите очи, както и своеобразния „застрашителен“ израз в тях. То се случи особено веднъж на трапезата: именно когато прегракналият Йоахим неволно изключително зле се задави и почти не можеше да си поеме дъх. Та тогава, когато Йоахим се давеше зад салфетката си, а госпожа Магнус, неговата съседка, съгласно някаква стара практика го тупаше по гърба, очите им се срещнаха по начин, който смути Ханс Касторп по-ужасно от самата злополука, която естествено всякого можеше да сполети; тогава Йоахим затвори очи и притиснал салфетката до устата си, напусна масата и залата, за да се изкашля вънка на воля.

Усмихнат, ако и още малко бледен, той се върна след десетина минути, промълви някакво извинение за предизвиканото смущение и продължи участието си в свръхобилната вечеря; после никому не дойде на ум да се върне на толкова обикновения инцидент дори само с някоя забележка. Ала когато няколко дни по-късно, този път не при вечерята, а при пищната втора закуска преди обеда, се случи същото, впрочем без да се срещнат очите, поне не очите на братовчедите, защото Ханс Касторп, наведен над чинията си, се хранеше, уж нищо не забелязал — този път, след раздигането на масата, все пак се наложи да се поразговорят за случката и Йоахим се разгълча по адрес на оная проклетница Милендонк, която със своя ни в клин, ни в ръкав зададен въпрос му пуснала една муха, омагьосала го и му внушила тая работа, дявол да я вземе. Да, очевидно се касаело до внушение, каза Ханс Касторп — забавна констатация въпреки цялата неприятност. А Йоахим, след като вече бяха назовали по име цялата работа, посем сега се опълчваше успешно срещу въпросното магьосничество, внимаваше при яденето и не се задавяше повече, отколкото в края на краищата други, неомагьосани люде; това му се случи отново едва след деветдесет дни, но за тоя случай не заслужаваше и да се говори.

И все пак повикаха го при Радамант по никое време и без да му бе дошъл редът. Старшата сестра го бе записала и едва ли бе постъпила глупаво; щом като в санаториума имаше ларингологическо огледало, достатъчно сериозен повод да извадят от шкафа този хитроумно измислен инструмент бе упоритата прегракналост, която понякога по цели часове се израждаше в истинска афония, както и гърлоболът, който винаги се обаждаше, когато Йоахим пропуснеше да омекоти гърлото си със средства, предизвикващи отделяне на слюнка — да не говорим за това, че ако Йоахим сега се задавяше нормално рядко, то се дължеше само на голямата предпазливост, която прилагаше при яденето и която редовно го караше последен да става от масата.

Придворният съветник, значи, дълго време се бе взирал със своето светещо и отразяващо огледало дълбоко в гърлото на Йоахим, след което пациентът, съгласно изричното желание на Ханс Касторп, се озова на балкона му, за да докладва. Процедурата била доста мъчителна и гъделичкаща, съобщи той почти шепнешком, защото тъкмо бе времето за главното режимно лежане и разговорите бяха забранени, и накрай Беренс му издрънкал сума работи за някакъв възпалителен процес и казал, че всеки ден трябвало да му мажат гърлото, още утре щели да почнат да го изгарят, трябвало обаче преди това да приготвят лекарството. Значи, възпалителен процес и изгаряне. Ханс Касторп, чиято глава бе пълна с мисловни асоциации, които стигаха докъде ли не и се разпростираха дори до хромия портиер и до оная дама, която цяла седмица се бе държала за ухото и въпреки това успяха да я успокоят, имаше още някои въпроси на устните си, но се въздържа, а реши да ги зададе между четири очи на придворния съветник и се задоволи да изрази пред Йоахим своето задоволство, че тая неприятна история вече се намирала под съответен контрол и че лично придворният съветник я бил взел в своите ръце. Той бил истински мъжага и щял да се справи с нея. На което Йоахим кимна, без да го погледне, извърна се и премина в своята балконска лоджия.

Какво стана с откровения Йоахим? През последните дни очите му бяха станали тъй несигурни и плахи. Неотдавна старшата сестра Милендонк бе пропаднала, когато се бе опитала да проникне в неговия кротък тъмен поглед, но ако сега отново би опитала щастието си, човек наистина не можеше да бъде сигурен как щяха да се развият работите. Във всеки случай Йоахим отбягваше такива размени на погледи и ако въпреки това очите им се срещаха (защото Ханс Касторп често се вглеждаше в него), никой не се чувстваше от това по-добре. Ханс Касторп остана угрижен на балкона си, подсторван от неотразимото изкушение незабавно да накара шефа да му даде обяснение. Ала това не бе възможно, защото Йоахим щеше да го чуе, че става, така че се наложи едно отлагане, с оглед да се докопа до Беренс в течение на следобеда.

Но такъв случай не се представи. Странно! Не можа и не можа да се случи така, че да хване придворния съветник, и то нито нея вечер, нито през двата последвали дни. Естествено и Йоахим се яви като пречка, защото той нищо не биваше да разбере, но то не стигаше, за да се обясни защо разговорът не можа да се състои и защо Радамант по никой начин не можа да бъде засечен. Ханс Касторп го търсеше и разпитваше за него по целия санаториум, отправяха го ту тук, ту там, където сигурно щял да го намери, но все не го заварваше вече на посоченото място. Беренс се яви на един обед, но бе седнал далеч, на „лошата руска маса“, и изчезна преди десерта. На няколко пъти Ханс Касторп вече смяташе, че го е хванал за пеша, забелязвал го бе спрян на стълбите и по коридорите в разговор с Кроковски, със старшата сестра или някой пациент и го задебваше. Но отклонеше ли за момент поглед, Беренс потъваше вдън земя.

Едва на четвъртия ден той стигна до целта си. От балкона си видя, че следеният дава в парка някакви напътствия на градинаря, отхвърли бързо завивките и изтича надолу. Придворният съветник току-що се бе понесъл с издаден напред врат към квартирата си. Ханс Касторп хукна и дори си позволи да извика, но не го чуха. Накрай, стигнал задъхан, той успя да накара своя човек да спре.

— Какво търсите тука! — нахока го придворният съветник и очите му още повече изпъкнаха. — Трябва ли да ви връчат специален екземпляр от правилника за вътрешния ред? Доколкото знам, сега е време за лежане. Вашата крива и вашата снимка не ви създават някое особено право да играете ролята на свободен барон. Би трябвало тук някъде да поставя за плашило един идол със задача да намушква всички, които между два и четири часа се отдават на разпътствие в парка! Какво искате собствено?

— Господин придворен съветник, трябва на всяка цена да поговоря за минута с вас!

— Отдавна съм забелязал, че ви е влязла такава муха в главата. Ами че вие ме преследвате, сякаш съм някаква жена или бог знае какъв предмет за удоволствие. Какво искате от мене?

— Касае се само до моя братовчед, господин придворен съветник, прощавайте! Сега го мажат… Убеден съм, че с това работата е наред. Нали се отнася до нещо безобидно — само този въпрос си позволявам да ви задам.

— На вас ви се ще всичко да е все безобидно, Касторп, такъв сте си вие. Случва се понякога да не страните и от небезобидни неща, но тогава се отнасяте към тях, като че ли са безобидни и с това смятате, че ставате много приятен пред бога и хората. Вие сте един своего рода страхливец и лицемер, човече, и ако вашият братовчед ви нарича цивилен, това все още е много леко изразено.

— И така да бъде, господин придворен съветник. Естествено слабостите на моя характер са вън от всяко съмнение. Но тъй като именно те са вън от съмнение, аз от три дни насам искам да ви помоля за нещо друго, само за едно…

— Да ви сервирам нещата възможно приятно подсладени и в най-розова светлина! Вие ме безпокоите и ми дотягате, за да укрепя вашето проклето лицемерие, та да спите като невинно агънце, докато други хора бодърстват и ги брули вятърът.

— Но, господин придворен съветник, вие сте извънредно строг към мене. Аз, напротив, исках…

— Да, строгостта е нещо, което ни най-малко не ви приляга. Виж, братовчед ви е друг човек, замесен от съвсем друго тесто. Той знае какво е положението. Знае и мълчи, разбирате ли ме? Той не дърпа хората за пешовете, за да му разправят бабини деветини и безобидни приказчици. Той знаеше какво върши и какво рискува и е един левент, който знае как да се държи и как да си събира устата — чисто мъжко изкуство, но за съжаление неприсъщо на такива двуноги бегълци от неприятностите като вас. Но едно ще ви кажа, Касторп, ако вземете тук да ми разигравате сцени, ако се разпискате, ако се отдадете на цивилните си чувства, веднага ще ви изхвърля. Защото тук трябва да си говорим като мъже, разбирате ли ме?

Ханс Касторп замълча. Той измени цвета си, стана на петна. Беше твърде бакъреночервен, за да пребледнее съвсем. Най-сетне каза с трепкащи устни:

— Благодаря много, господин таен съветник. Сега и на мен работата ми е ясна, защото предполагам, че вие не бихте ми говорили тъй — как да кажа — тъй тържествено, ако положението на Йоахим не беше толкова сериозно. Аз ни най-малко не съм привърженик на сцени и писъци, в това си обвинение не бяхте прав. А стане ли нужда от дискретност, там вече може напълно да разчитате на мен, това смятам, че мога да ви гарантирам.

— Обичате ли братовчед си, Ханс Касторп? — попита придворният съветник, като внезапно хвана ръката на младия човек и го погледна изотдолу със своите сини, беломиглести, кървясали, изпъкнали очи.

— Какво да ви кажа, господин съветник. Толкова близък роднина, такъв добър приятел, пък и другар тук горе. — Ханс Касторп кратко изхлипа и стъпи с единия си крак на пръсти, като изнесе петата навън.

Придворният съветник побърза да пусне ръката му.

— Е, тогава бъдете мил с него тия шест до осем седмици — каза той. — Предоставете се на вашата вродена безобидност, това ще му е най-приятно. А и аз съм тук, и то за да докарам цялата работа до една възможно джентълменска и комфортна развръзка.

— Ларинксът, нали? — каза Касторп, като кимна към придворния съветник.

— Laringea[64] — потвърди Беренс. — Бързо развиващо се разрушение. А много лошо е вече и състоянието на трахейната лигавица. Възможно е командните викове по време на службата да са предизвикали там locus minoris resistentiae[65]. Но винаги трябва да сме готови за такива диверсии. Малко изгледи, момчето ми; всъщност май че съвсем никакви. Естествено ще опитаме всичко, което е добро и струва пари.

— Майката… — каза Ханс Касторп.

— По-късно, по-късно. Има време. Вземете грижата с такт и добър вкус да я подготвите постепенно. А сега си вървете на поста. Той ще забележи отсъствието ви. И сигурно ще му е неприятно, ако узнае, че водим зад гърба му разговор за него.

Йоахим всеки ден отиваше да го мажат. Есента бе хубава, той често се явяваше в бели панталони и синьо сако, закъснял за яденето поради процедурата — спретнат и стегнат, поздравяваше кратко, едновременно и любезно, и мъжествено, молеше да го извинят за закъснението и сядаше пред блюдото си, което сега нарочно приготвяха за него, тъй като поради опасността от задавяне не получаваше обикновената храна: даваха му супи, кълцани меса и каши. Сътрапезниците скоро бяха разбрали положението. Те отвръщаха на поздрава му с подчертана учтивост и топлота, като го наричаха „господин лейтенанте“. Когато го нямаше, те разпитваха Ханс Касторп, а и от другите маси идваха и задаваха въпроси. Госпожа Щьор пристигаше, кършейки ръце, и най-просташки се вайкаше. Ханс Касторп обаче отговаряше само едносрично, не отричаше сериозността на случая, но до известна степен скриваше истината — от чувство за чест и смятайки, че не бива преждевременно да отписват Йоахим.

Те излизаха заедно на разходка, три пъти дневно извървяваха режимното разстояние, което придворният съветник сега най-точно бе предписал на Йоахим, за да не губи напразно сили. Ханс Касторп се движеше вляво от братовчед си — по-рано те вървяха и така, и иначе, както се случеше, но сега Ханс Касторп се държеше предимно вляво. Те не говореха много, казваха си обикновените неща, които бяха във връзка с ежедневието на санаториума, иначе нищо повече. Върху темата, която стоеше помежду им, нямаше какво да се говори, особено когато се касаеше до хора със затворени характери, които само в краен случай се назовават с кръщелните си имена. Въпреки това навремени нещо се надигаше и вълнуваше в гърдите на цивилния човек Ханс Касторп, което напираше да се излее навън. Но това бе невъзможно. Което болезнено бурно се бе награмадило, отново спадаше и той замълчаваше.

Йоахим вървеше с наведена глава до него. Той се взираше надолу, сякаш разглеждаше земята. Странно нещо: той вървеше, спретнат и приличен, поздравяваше срещаните хора по своя рицарски начин, държеше на външността и на добрия тон както винаги — а принадлежеше на земята. Е, ней принадлежим всички, по-рано или по-късно. Но да бъдеш толкова млад, изпълнен с такова добро, радостно желание да служиш под знамето, и да й принадлежиш толкова скоро, това бе горчиво; още по-горчиво и по-непонятно бе това за знаещия, за вървящия до него Ханс Касторп, отколкото за самия обречен на земята, чието прилично премълчано знание всъщност бе от чисто академично естество, отличаваше се за него с незначителен характер на действителност по начало бе по-малко негова работа, отколкото работа на другите. Фактически нашето умиране е повече работа на тия, които ни преживяват, отколкото на нас самите; защото, дали ще можем да го цитираме, или не, все пак словото на оня остроумен мъдрец е в пълна душевна сила: докато нас ни има, смъртта я няма, а когато смъртта я има, нас ни няма; значи, между нас и смъртта не съществува никаква реална връзка и тя е нещо, което изобщо не засяга нас, а невям в краен случай донякъде света и природата — именно поради което всички същества я гледат с голямо спокойствие, равнодушие, безотговорност и егоистична невинност. Много нещо от тази невинности безотговорност Ханс Касторп откри в личността на Йоахим през тия седмици и разбра, че той всъщност знае, но въпреки всичко не му е трудно да спазва прилично мълчание относно това знание, защото неговите вътрешни връзки с него са само хлабави и теоретични, доколкото би станало дума за някаква тяхна практическа стойност; те бяха направлявани и определяни от едно здраво чувство за благоприличие, което еднакво малко допускаше обсъждането на онова знание, колкото и обсъждането на редица други неприлични функции, за които животът си дава сметка, които го дори обуславят, но не пречат да се спазва добрият тон.

Тъй вървяха те и мълчаха относно непристойните работи на живота и природата. Занемели бяха и доскорошните тъй прочувствени и разярени оплаквания на Йоахим, че е пропуснал маневрите и изобщо службата в равнината. Защо обаче вместо това и въпреки цялата му невинност толкова често в неговите кротки очи се появяваше отново изразът на помътена плахост — оная несигурност, която вероятно би докарала победа за старшата сестра, ако държеше още веднъж да повтори опита си? Беше ли затуй, че усещаше очите си уголемени, а бузите хлътнали? Защото това видимо се очертаваше през тия седмици, много повече, отколкото при завръщането му от равнината, и неговият кафяв тен от ден на ден ставаше по-жълтеникав и заприлича на щавена кожа. Сякаш едно обкръжение му бе дало основания за срам и себепрезрение — обкръжението на господин Албин, което за нищо друго не мислеше, освен как да използва безграничните предимства на безсрамието. Пред що и пред кого се откланяше и прикриваше неговият на времето толкова откровен поглед? Колко странен бе този свян пред живота от страна на земната твар, която допълзява до някоя бърлога, за да свърши там — убедена, че не може да очаква вън всред природата никакво внимание и благоговение към страданията и смъртта си, убедена с право, защото ятото на пърхащите с криле птици не само не почита болния си другар, а с ярост и презрение го накълвава, където свари. Но това е обикновената природа и едно умиление на висша човешка любов изпълваше гърдите на Ханс Касторп, когато съзираше в очите на клетия Йоахим тъмния инстинктивен свян. Той вървеше вляво до него, правеше го нарочно; а тъй като Йоахим бе почнал да пристъпва малко несигурно, подкрепяше го, когато трябваше да се изкачат по някоя наклонена ливада — преодоляваше обичайната им затвореност и го обгръщаше с ръката си, че дори и забравяше после някое и друго време да я свали от раменете на Йоахим, докато този малко ядосано се отърсваше от него и казваше:

— Ама слушай, какво значи това? Приличаме на пияни, както сме се понесли.

Но после дойде момент, когато младият Ханс Касторп видя помътения поглед на Йоахим в съвсем друга светлина и това беше, когато Йоахим получи нареждане да пази леглото — в началото на ноември имаше вече дълбок сняг. По него време именно му бе станало твърде тежко да приема дори само кълцаните меса и кашите, защото всяка втора хапка му отиваше в кривото гърло. Налагаше се преминаването към изключително течна храна и същевременно Беренс предписа постоянен режим на легло за пестене на силите. Беше, значи, в навечерието на този нов режим, последната вечер, когато бе още на крака, когато Ханс Касторп го свари — свари го в разговор с Маруся, безпричинно често смеещата се Маруся с портокаловата кърпичка и външно добре оформените гърди. Това бе след вечерята, по времето, когато се събираха долу в салоните. Ханс Касторп се бе задържал в музикалния салон и излезе в хола да потърси Йоахим: там го свари пред кахлената камина до стола на Маруся — тя седеше в един люлеещ се стол — и Йоахим държеше с лявата си ръка облегалката наведена назад, така че Маруся се намираше в лежащо положение и със своите кафяви топчести очи гледаше отдолу нагоре лицето му, което той, говорейки тихо и на пресекулки, бе навел над нейното, докато тя се усмихваше навремени и възбудено пренебрежително вдигаше рамене.

Ханс Касторп побърза да се оттегли, не без да му направи впечатление, че и други съпациенти, както в такива случаи бе обичайно, развеселени наблюдаваха двойката — Йоахим не бе ги забелязал или поне не им обръщаше внимание. Тази гледка: Йоахим, безогледно увлечен в разговор с високогърдестата Маруся, с която толкова дълго се бе хранил на една и съща маса, без да размени нито дума с нея; пред нейната личност и съществуване той винаги бе свеждал очи със строг израз, разумен и почтен, макар че пребледняваше на петна, щом станеше дума за нея — тази гледка потресе Ханс Касторп повече, отколкото който и да е от признаците на омаломощаване, съзрени през тия седмици у братовчеда му. „Да, той е загубен!“ — помисли той и тихичко се разположи на един стол в музикалния салон, за да остави време на Йоахим за удоволствието, което си бе позволил в хола през тази последна вечер.

И тъй оттогава Йоахим зае едно постоянно хоризонтално положение и Ханс Касторп написа за това на Луизе Цимсен, написа й в своя превъзходен лежащ стол: към по-предишните си кратки съобщения сега трябвало да я уведоми, че се било наложило Йоахим да пази леглото и че нищо не бил казал, но от погледа му проличавало неговото желание да види майка си — придворният съветник Беренс изрично подкрепял това неизречено желание. Последното той добави внимателно, но недвусмислено. И така съвсем не бе за чудене, че госпожа Цимсен се възползва от най-бързите транспортни средства, за да стигне час по-скоро при сина си: още на третия ден след отправянето на хуманното тревожно писмо тя пристигна и Ханс Касторп я посрещна с шейна всред снежната виелица на гарата на селото — още преди да се зададе влакчето, той, на перона, придаде подходящия израз на лицето си, тъй че да не стресне прекалено майката от първия момент, но и тя да не прочете при първия си поглед нещо измамно и весело.

Колко ли често такива посрещания е имало вече тук, колко ли често при тия срещи слизащият от влака се е втурвал с настоятелна, боязлива изпитателност към посрещача! Госпожа Цимсен създаваше впечатлението, като че ли бе преминала пътя от Хамбург дотук пешком. С разгорещено лице тя притегли ръката на Ханс Касторп към гърдите си и оглеждайки се някак си плахо, почна да задава припрени и същевременно поверителни въпроси, от които той се измъкна, като й поблагодари, задето е дошла толкова скоро — това било прекрасно и Йоахим ужасно щял да й се зарадва. Да-да, той засега бил на легло, заради течната храна, която естествено упражнявала своето въздействие върху състоянието на силите му. Но тук имало в случай на нужда и други възможности, например изкуствено хранене. Между впрочем тя сама щяла да види.

Тя видя; и редом с нея видя Ханс Касторп. До този момент промените, които през последните седмици се бяха отразили върху Йоахим, не бяха му направили толкова голямо впечатление — младите хора нямат много набит поглед за такива работи. Ала сега, застанал до пристигналата отвън майка, той го наблюдаваше сякаш с нейните очи, като че ли дълго време не бе го виждал, и ясно и недвусмислено забеляза това, което несъмнено и тя бе забелязала, което обаче най-добре от тримата сам Йоахим знаеше, а именно, че бе обречен на смърт. Той задържа ръката на госпожа Цимсен в своята, която бе също така жълта и суха като неговото лице, от което, именно вследствие на отслабването, ушите, тази малка неволя на добрите му години, изглеждаха още по-щръкнали от по-рано, жалко обезобразяваха лицето му, което, независимо от този недостатък и въпреки печата на страданието и израза на сериозност, строгост и дори гордост, който носеше, изглеждаше още по-мъжествено красиво — макар че устните му, с черните мустачки над тях, сега изглеждаха твърде пълни в сравнение със сенчесто хлътналите бузи. Две бръчки се бяха вкопали в жълтеникавата кожа на челото между очите, които, ако и да лежаха дълбоко в кокалестите си глобове, бяха по-красиви и по-големи от всякога и Ханс Касторп им се зарадва. Защото, откакто Йоахим бе паднал на легло, всяко смущение, мрак и несигурност бяха изчезнали от тях — само онази и по-преди забелязана светлина се криеше в техните спокойни, тъмни дълбини, а естествено също и онази „заплаха“. Той не се усмихна, докато държеше ръката на майка си и шепнешком й каза добър ден и добре дошла. И при нейното влизане той дори за миг не бе се усмихнал и тази неподвижност и неизменност на израза му каза всичко.

Луизе Цимсен бе твърда жена. Тя не се развайка при вида на своя славен син. Невъзмутима и стегната като подредената й под едва видимата мрежица коса, флегматична и енергична, както е известно за жените от нейния край, тя се зае лично да гледа Йоахим, подтиквана към майчинска готовност за борба от неговия вид и изпълнена с вярата, че ако нещо може да се спаси, то ще се удаде само на нейната сила и бдителност. Не заради своето удобство, а само за да се спази установената практика, след няколко дни тя се съгласи да наемат сестра да гледа тежко болния. Беше сестра Берта, в действителност Алфреда Шилдкнехт, която се появи с черната си ръчна чанта до леглото на Йоахим, но нито деня, нито нощя ревностната енергия на госпожа Цимсен не й оставяше много работа и сестра Берта разполагаше с достатъчно време, за да стои на коридора и да се озърта, пъхнала зад ухото си лентата на своето пенсне.

Сестрата — протестантка — бе трезва душа. Сама в стаята с Ханс Касторп и болния, който съвсем не бе заспал, а лежеше по гръб с отворени очи, тя изтърси:

— И насън не би ми минало през ума, че ще ми се случи да гледам преди смъртта му едного от вас двамата.

Изплашеният Ханс Касторп е див поглед я заплаши с пестника си, но тя едва ли разбра какво искаше — далеч от мисълта, и то е право, че е необходимо да се щади болният, и твърде делово настроена, за да й мине през ума, че някой, а особено най-близките, може да се самоизмамва относно характера и изхода на този случай.

— Ето — каза тя, като напои с одеколон една носна кърпа и я поднесе под носа на Йоахим, — поразведрете се още малко, господин лейтенанте!

И наистина малко смисъл имаше по него време да заблуждават Йоахим — освен с тонично въздействие, както смяташе госпожа Цимсен, когато със силен, развълнуван глас му говореше за неговото оздравяване. Защото две неща бяха очевидни и неоспорими: първо, че Йоахим с ясно съзнание вървеше към смъртта и, второ, че вършеше това задоволен и в хармония със самия себе си. Едва през последната седмица, в края на ноември, когато се появи и сърдечна слабост, той часове наред се забравяше, обзет от изпълнено с блажени надежди заблуждение относно своето състояние, и говореше за скорошното си завръщане в полка и участието си в големите маневри, които смяташе, че още не са свършили. По същото време обаче придворният съветник Беренс счете за ненужно да създава повече надежди у близките и обяви края за въпрос на часове.

Едно явление толкова печално, колкото и закономерно — тази забравяща и вярваща самозаблуда дори на мъжествени натури по време, когато процесът на разложението се приближава към своята смъртна цел, — закономерно-безлично и надхвърлящо всяко индивидуално съзнание като изкушението да заспи, което овладява замръзващия, и въртенето в кръг на заблудения. Ханс Касторп, комуто мъката и сърдечната болка не пречеха да разгледа феномена по същество, свърза с него непохватни, макар и остроумни наблюдения от един разговор с Нафта и Сетембрини, когато ги осведоми за състоянието на своя роднина, при което Сетембрини му направи остра бележка — Ханс Касторп бе изтъкнал, че трябва да има някаква грешка в обикновено разпространеното мнение, според което философската доверчивост и очакващото добри бъдници упование били израз на здраве, а черногледството и осъждането на света — на болест; защото иначе тъкмо безутешното крайно състояние не би могло да прояви един оптимизъм, в сравнение с чиято грозна розовост предшестващата меланхолия изглеждала като груба и здрава проява на живот. Слава богу, той можа същевременно да разправи на събеседниците си, че Радамант им дал всред безнадеждността една надежда, че въпреки младостта на Йоахим предричал край без мъки.

— Идилична сърдечна афера, уважаема госпожо! — каза той, докато държеше ръката на Луизе Цимсен в своите две големи като лопати лапи, и я погледна изотдолу със своите изпъкнали, сълзящи, кървясали очи. — Доволен съм, много съм доволен, че работата се развива сърдечно и че не ще му се наложи да дочака Глотисовия едем и другите низости; тъй ще ни се спестят редица главоболия. Сърцето бързо отслабва, добре е за него, добре е и за нас, ние по задължение ще предприемем всичко по силите си с нашите камфорови инжекции без изглед, че с това ще проточим работата. Той към края много ще спи и ще има приятни сънища, това смятам, че мога да ви обещая; ако ли пък в края на краищата не спи, ще изкара един кратък, незабележим преход, ще му бъде почти безразлично, имайте го пред вид. Познавам смъртта, аз съм стар неин служител, нея я надценяват, повярвайте ми! Мога да ви кажа, че тя почти нищо не представлява, защото това трепане, което я предшества, няма как да се причисли към смъртта, то си е една напълно жизнена работа и може да изведе до оживяване и до оздравяване. А за смъртта никой, който би се върнал, не би могъл да ви разправи нещо свястно, защото тя не е някакво преживяване. Ние идваме от мрака и отиваме в мрака, помежду има преживявания, ала ние не преживяваме началото и края, раждането и смъртта, те нямат субективен характер, те като процеси спадат напълно към сферата на обективното, това е то.

Такъв бе обичайният начин на придворния съветник да раздава утеха. Да се надяваме, че тя помогна малко на една разбрана жена като госпожа Цимсен, а и неговите уверения почти напълно се потвърдиха. През последните дни омаломощеният Йоахим спеше по цели часове наред и сигурно сънуваше това, което му бе приятно да сънува. Предполагаме, неща от равнината и военната служба, а когато се събудеше и го запитваха как се чувства, той винаги отговаряше, макар и неясно, че е добре и щастлив — макар че вече почти нямаше пулс и накрай изобщо не усещаше убождането на инжекцията — тялото му бе безчувствено, можеха да го горят и разкъсват с щипци, добрият Йоахим нямаше вече нищо да усети.

Все пак, откак майка му бе пристигнала, у него бяха станали големи промени. Тъй като бръсненето го затрудняваше и от десетина дни не беше се бръснал, а брадата му бърже растеше, неговото восъчно лице с кротките очи се оказа обкръжено от черна брада — военна брада, каквато обикновено войниците си пускат на фронта, която между впрочем му стоеше добре и мъжествено, както всички намираха. Да, благодарение на тази брада Йоахим изведнъж се бе превърнал от младеж в зрял мъж, а сигурно и не само благодарение на нея. Той живееше бърже, като развиващ се часовников механизъм, мигом и в галоп минаваше през степените на възрастта, които не бе писано да достигне, когато му дойде времето, и през последните двадесет и четири часа стана истински старец. Сърдечната слабост предизвика такова напрегнато подпухване на лицето му, което създаде у Ханс Касторп впечатлението, че умирането трябва в най-добрия случай да е голямо тегло, макар че Йоахим благодарение на унеса и отслабването си, изглежда, не го усещаше; това подпухване обаче най-ярко се изразяваше в областта около устните и едно изсушаване или енервация на устната кухина видимо бе свързана с него, така че Йоахим фъфлеше при говорене като някакъв съвсем стар човек и между впрочем действително се ядосваше на този недъг: отървял ли се веднъж от това проклето смущение, казваше той, заеквайки, всичко щяло да се оправи.

Какво искаше да каже с „всичко ще се оправи“, не бе много ясно — склонността на неговото състояние към двойнственост изпъкваше очебийно, той вече не един път бе казвал двусмислени работи, изглеждаше, че и знае, и не знае, и веднъж, потресен от чувство на унищожение, заяви с поклащане на глава и известно разкаяние: никога не се е чувствал толкова безкрайно зле.

После държането му стана отблъскващо, строго — непредупредително, дори неучтиво; той не позволяваше вече никакви измислици и разкрасявания, не отговаряше в такива случаи, гледаше напреде си с отчужден поглед. Особено след като Луизе Цимсен повика един млад пастор, който се помоли с Йоахим и който, за разочарование на Ханс Касторп, не носеше къдрава колосана яка, а само бял нагръдник. Йоахимовото държане доби един военно-служебен отпечатък и той почна да изразява желанията си само във формата на кратки команди.

Към шест часа следобед той се отдаде на някакви странни движения: многократно повличаше дясната си ръка, около чиято китка имаше златна гривна, покрай хълбока си надолу по завивката, като на връщане я повдигаше малко и после продължаваше да я влачи като чакла или гребло нагоре към себе си, сякаш притегля и събира нещо накуп.

В седем часа той умря — Алфреда Шилдкнехт се намираше на коридора, само майката и братовчедът бяха вътре. Йоахим бе спаднал ниско в леглото и кратко заповяда да го подпрат по-високо. Докато госпожа Цимсен, обгърнала раменете му, изпълняваше това нареждане, той с известна припряност заяви, че трябва веднага да се напише и изпрати заявление за продължение на отпуската му, и докато изричаше тези думи, „бързият преход“ се осъществи — наблюдаван с благоговение от Ханс Касторп под светлината на малката лампа с червения абажур на масичката. Очите му се прекършиха, несъзнателното напрежение на чертите му изчезна, подпухналите от теглото устни видимо се смалиха, красотата на рано възмъжалата младост се разпростря по занемелия образ на Йоахим и това беше краят.

Тъй като Луизе Цимсен, хлипайки, се бе отвърнала, Ханс Касторп затвори с върха на безименния си пръст клепачите на своя братовчед, който бе престанал да се движи и да диша; скръсти предпазливо и ръцете му върху покривката. После той стана и заплака, сълзите потекоха по бузите му, тия сълзи, които толкова бяха опарвали на това място английския морски офицер — тази бистра течност, която тъй обилно и горчиво изтича навсякъде и всеки час по света, та са нарекли на нейно име земната долина; този алкално-солен продукт на жлезите, който нервното сътресение от пронизителна болка, физическа или душевна, изстисква от нашето тяло. Той знаеше, че тя съдържа и малко муцин и белтъчини.

Придворният съветник пристигна, предупреден от сестра Берта. Още преди половин час той бе тук и бе направил камфорова инжекция; само момента на „бързия преход“ бе пропуснал.

— М-да, тоя се отърва — каза той просто, когато вдигна слушалката си от затихналите гърди на Йоахим. И той стисна ръцете на двамата роднини, като им кимна. След това постоя още малко време заедно с тях до леглото, наблюдавайки неподвижното лице на Йоахим с войнствената брада.

— Знаменит момък, знаменит мъжага — каза той през рамо, като с глава посочи към почиващия, — Пожела да изнасили нещата, знаете — естествено всичко в тая негова служба там долу е било принуда и насилие, — правел е температура и си е гледал службата, без да се огъне нито за миг. Полето на честта, разбирате ли — избяга от нас в полето на честта, изкръшка ни оттук. Но честта, това бе смъртта за него, а смъртта — можете по желание и да обърнете фразата… във всеки случай той накрая каза: „Имам чест да се оттегля.“ Знаменит момък, знаменит мъжага! — И той си отиде, висок и приведен, с изпъкващ тил.

Пренасянето на Йоахим в родния град бе решена работа и санаториумът „Бергхоф“ се погрижи за всичко, което бе необходимо, което подобаваше и бе прието — не се наложи майката и братовчедът и пръст да помръднат. На другия ден, облечен в копринена риза с маншети, отрупан с цветя върху покривката, почиващ всред матовото снежно осветление, Йоахим бе станал още по-красив, отколкото непосредствено след своя „преход“. Всяка следа от напрежение сега бе изчезнала от лицето му; застинал, той се бе втвърдил в най-съвършена, мълчалива форма. Къси къдрици от тъмната му коса падаха върху неподвижното му жълтеникаво чело, което изглеждаше направено от някакъв благороден и съмнителен материал между восък и мрамор, и всред също така къдравата брада се очертаваха пълни и горди устните. На тази глава много би отивал античен шлем, както забелязаха мнозина от посетителите, които бяха дошли да се простят.

Госпожа Щьор се разплака, развълнувана от вида на някогашния Йоахим. „Герой! Истински герой!“ — многократно извика тя и изказа пожелание на гроба му да изсвирят „Еротиката“ на Бетховен.

— Я да мълчите! — изсъска й Сетембрини отстрана. Той и Нафта се бяха намерили едновременно с нея в стаята. Италианецът бе сърдечно съкрушен. С двете си ръце той посочи на присъстващите Йоахим, призовавайки ги да го оплакват. — Un giovanotto tanto simpatico, tanto stimabile![66] — викаше той непрекъснато.

Нафта не се въздържа, макар че се бе съсредоточил, да му каже тихо и язвително, без да го поглежда:

— Радвам се да видя, че освен за свобода и прогрес имате разбиране и за някои по-сериозни работи.

Сетембрини не отвърна на тоя удар. Може би той чувстваше едно временно, създадено от обстоятелствата предимство в позицията на Нафта в сравнение със своята; може би това бе моментното надмощие на противника му, което се бе опитал да уравновеси посредством дълбочината на своята печал и което сега го бе накарало да замълчи — дори и тогава, когато Лео Нафта, използвайки нетрайните преимущества на положението си, крайно нравоучително забеляза:

— Заблуждението на литераторите се състои във вярата, че само духът прави човека благоприличен. По-скоро противоположното е вярно. Само там, където няма дух, има благоприличие.

„Аха — помисли си Ханс Касторп, — и това е някакъв афоризъм като тия на Пития! След като го е изтърсил, човек си слепва устните и за момента е сплашил околните…“

Следобед пристигна металическият ковчег. Заедно с него бе дошъл един човек, който смяташе за своя лична задача прехвърлянето на Йоахим в този импозантен, украсен с халки и лъвски глави сандък; един от съдружниците на ангажираното погребално предприятие, облечен в черно, в някакъв съвсем къс редингот, с венчален пръстен на плебейската си ръка, в чието месо жълтото търкалце, тъй да се каже, бе враснало, месото съвсем го закриваше. Човек бе наклонен да усети, че от редингота му се излъчва трупна миризма, което обаче се дължеше на чист предразсъдък. Но този човек си въобразяваше като специалист, че всичките негови действия следва да се извършат сякаш зад кулисите и само благочестиво парадните резултати да се изложат пред погледите на опечалените — нещо, което направо изпълни с недоверие Ханс Касторп и съвсем не отговаряше на намеренията му. Вярно, той се съгласи госпожа Цимсен да се оттегли, но не се остави да го изкарат навън, а сам се зае да помага: хвана под мишниците фигурата и помогна да я пренесат от леглото до ковчега, където нависоко и тържествено разположиха тленните останки на Йоахим върху покрова и възглавниците с пискюли, между свещници, които санаториумът „Бергхоф“ бе поставил на разположение.

Ала на последния ден настъпи едно явление, което накара Ханс Касторп да се отстрани и освободи от формалностите и да предостави цялата работа на професионалиста, на неугледния застъпник на благоговението. Защото Йоахим, чийто израз досега бе толкова сериозен и достопочтен, беше почнал да се усмихва всред своята войнишка брада и Ханс Касторп не се опита да се самоизлъже, че тази усмивка не е начало на някакво разложение — това изпълни сърцето му с чувството, че трябва да се бърза. Ето защо, слава богу, бе добре, че предстоеше транспортирането и ковчегът трябваше да се захлупи и завинти. Като остави настрана своята вродена сдържаност, Ханс Касторп нежно докосна за прощаване каменно студеното чело на някогашния Йоахим с устните си и въпреки всичкото си недоверие към задкулисния предприемач послушно излезе от стаята заедно с Луизе Цимсен.

Спускаме завесата, за предпоследен път. Но докато тя пада с шумолене, нека духом заедно с останалия тук горе Ханс Касторп да се взрем далече надолу към една влажна, осеяна с кръстове градина в равнината и да се ослушаме: там една сабя проблясква и се спуска надолу, следват кратки команди и три пушечни залпа, три възторжени почетни залпа проехтяват над войнишкия гроб на Йоахим Цимсен, изкопан в прораслата с корени земя.

[47] За мъдрия е достатъчно (лат.). ↑

[48] Бунт на плътта (лат.). ↑

[49] Ангелски доктор (лат.). ↑

[50] Мистична физика (лат.). ↑

[51] Златно питие (лат.). ↑

[52] Философски камък (лат.). ↑

[53] Двойнствена вещ (лат.). ↑

[54] Първична материя (лат.). ↑

[55] Списание на италианските масони (итал.). ↑

[56] Защо? (итал.) ↑

[57] Стъпчете гадината! (фр.) ↑

[58] Драги приятелю (итал.). ↑

[59] Средновековие (итал.). ↑

[60] Мислена уговорка (лат.). ↑

[61] Култивиран стил (итал.). ↑

[62] Щедрост, разкош (итал.). ↑

[63] Образовани люде (итал.). ↑

[64] Туберкулоза на ларинкса (гр.). ↑

[65] Място на по-малкото съпротивление (лат.). ↑

[66] Такъв симпатичен, такъв достоен младеж (итал.). ↑

Седма глава

Крайбрежна разходка

Може ли да се разкаже времето, времето като време, само за себе си? Наистина не, това би било едно глупешко начинание! Един разказ, който би съдържал: „Времето протече, то отлетя, времето отминаваше“ и тъй нататък — това никой със здрав смисъл не би могъл да нарече разказ. То би било същото, ако някой малоумен цял час наред би издържал един и същ тон или акорд и би смятал това за музика. Защото разказът прилича на музиката по това, че запълва времето, „прилично го запълва“, „разпределя“ го и прави да „има нещо“ и „да се случва нещо“ — нека се изразим с меланхолното благоговение, което посвещават на изказвания на починали, когато ще цитираме някои случайни думи на покойния Йоахим: отдавна отзвучали думи — не знам дали читателят си дава напълно сметка колко отдавна са отзвучали те. Времето е стихията на разказа, както е и стихията на живота — неразривно свързано с него както с предметите в пространството. То е също стихията на музиката, когато тя измерва и разчленява времето и едновременно го прави и разтушително, и скъпоценно: тук тя е сродна, както вече казахме, с разказа, който също така (за разлика от изобразителното изкуство, което е типично настояще за един момент и е свързано с времето единствено като предмет) представлява само една последователност, само нещо, което се развива, и дори ако той, разказът, би се опитал във всеки миг да е налице, пак ще му е необходимо времето за неговата поява.

Това се вижда като на длан. Но че тук господства една разлика, също е неоспоримо. Елементът време в музиката е само един: един отрязък човешко земно време, през който тя се излива, за да го облагороди и възвиси неизразимо. В замяна на това разказът има два вида време: първо неговото собствено, музикално реалното, което обуславя протичането му, неговата поява; второ обаче времето на неговото съдържание, което е перспективно, и то в толкова различни размери, че имагинерното време на разказа може почти и дори напълно да съвпадне с неговото музикално време, ала може и да е далеч от него колкото до звездите. Една музикална пиеса под надслов „петминутен валс“ трае пет минути — единствено в това се състои нейното отношение към времето. Един разказ обаче, чието съдържание може да се прочете за пет минути, би могъл от своя страна, благодарение на извънредната съвестност при използването на тези пет минути, да трае хилядократно по-дълго — и при това да бъде много разтушителен, макар че в сравнение със своето имагинерно време би могъл да бъде безкрайно скучен. От друга страна е възможно времето на съдържанието на разказа до неимоверност да надвиши, по пътя на съкращенията, същинското му времетраене — ние казваме „по пътя на съкращенията“, за да наблегнем на един илюзионен или, нека говорим съвсем ясно, на един болезнен елемент, който тук е типичен: доколкото, разбира се, разказът в този случай си служи с една херметическа магия и една свръхперспектива на времето, които напомнят за известни ненормални и недвусмислено свързани със свръхсетивното случаи на действителния опит. Съществуват записки от пушачи на опиум, които свидетелстват, че през краткото време на своя унес наркотизираният е изживял сънища, чийто обем по време е възлизал на десет, двадесет и дори на шестдесет години, като понякога е надхвърлял и границата на всички човешки представи за сънища, значи, чийто имагинерен обем на време многократно е надвишавал тяхното собствено времетраене и за които е било характерно не вероятното съкращение на изживяното време и представите с такава бързина са се следвали, като че ли — както се изразява един консуматор на хашиш — от мозъка на наркотизирания „нещо било извадено като пружината на повреден часовник“.

Следователно подобно на тези порочни сънища разказът може да процедира с времето, по същия начин той може да го разработва. Но щом като може да го „разработва“, ясно е, че времето, което е елемент на разказа, може да стане и негов предмет; и ако е прекалено да се рече, че „времето може да се разкаже“, то едно „разказване за времето“ очевидно не ще бъде толкова абсурдно начинание, както отначало ни се струваше — така че, когато говорим за „романа на една епоха“, можем да изпаднем в странно фантастично двусмислие. Фактически ние подхвърлихме въпроса дали може да се разкаже времето само за да признаем, че в тая наша история наистина имаме такива намерения. И ако докоснем следващия въпрос дали насъбраните около нас си дават ясна сметка колко време е изтекло оттогава, когато междувременно починалият честолюбец Йоахим бе втъкал в разговора оная забележка върху музиката и времето (която между впрочем свидетелства за известно алхимично въздигане на личността му, тъй като всъщност такива забележки не подхождаха на откровената му природа), ние не бихме се много разгневили, ако излезеше, че те действително не си спомнят вече това добре: не бихме се разгневили, дори бихме останали доволни по простата причина, че всеобщото участие в преживелиците на нашия герой естествено е в наш интерес и защото този герой, Ханс Касторп, съвсем не бе сигурен в поменатата точка, и то много отдавна. Това е присъщо на неговия роман, един „роман на епоха, на време“ — взет така или иначе.

Колко време всъщност Йоахим бе живял с него тук горе до своето самоволно заминаване или общо събрано; кога, по календара, бе предприето това първо твърдоглаво отпътуване, колко време бе отсъствал, кога отново бе дошъл и колко време сам Ханс Касторп бе вече прекарал тук, откак Йоахим се бе завърнал и после отпътувал завинаги; колко време, за да оставим Йоахим настрана, госпожа Шоша не бе налице, откога, поне годината да се знаеше, тя отново бе тук (тъй като тя се бе завърнала) и колко земно време бе изкарал Ханс Касторп в „Бергхоф“ до момента на нейното връщане — при всичките тези въпроси, ако предположим, че някой му ги беше поставил, което обаче никой не бе сторил, пито пък сам той си ги беше поставял, защото сигурно се боеше да си ги поставя, при всичките тези въпроси Ханс Касторп би забарабанил с върховете на пръстите върху челото си и решително не би могъл да отговори — едно явление, което не бе по-малко обезпокоително, отколкото онази уж временна неспособност, която го бе налегнала първата вечер след пристигането му тук, когато не можа да каже възрастта си на господин Сетембрини, работите напоследък се бяха влошили дотам, че най-сериозно и отдавна не знаеше на колко е години.

Това може да звучи фантастично, но далеч не е нито нечувано, нито невероятно — то би могло при известни обстоятелства всекиму от нас да се случи: нищо не би могло да ни предварди, при наличността на такива предпоставки, от потъване в пълно неведение за времетраенето, а също и за възрастта ни. Явлението е възможно по силата на това, че вътре у нас липсва всякакъв орган за време, по силата на абсолютната неспособност сами да определим времето дори с приблизителна точност без някоя външна опорна точка. Миньори, затрупани и откъснати от всяко наблюдение на смяната между ден и нощ, след щастливото си избавление са определяли времето, което са прекарали в мрака между надеждата и отчаянието, на три дни. Всъщност дните са били десет. Бихме могли да смятаме, че в тяхното крайно притеснително положение времето трябва да им се е сторило дълго. А то им се видяло само колкото една трета от действителния му обем. Оттук излиза, че при заблуждаващи обстоятелства човешката безпомощност сякаш е по-скоро наклонна да подценява дължината на изживяното време, отколкото да я надценява.

Никой естествено не отрича, че Ханс Касторп, ако би пожелал, би могъл без особени трудности да си направи сметката и да си уясни тия въпроси — също така, както и читателят би могъл с малко усилие да стори същото, в случай че тия объркани и заплетени работи противоречат на здравия му разум. Що се отнася до Ханс Касторп, той невям не се чувстваше много добре при това положение, но не му се щеше да се напрегне, да се измъкне от тая обърканост и заплетеност и да си уясни на колко години вече е станал тук, а плахостта, която го възпираше, бе плахост на съвестта му — макар че очевидно най-голямата безсъвестност е да се пренебрегва времето.

Ние не знаем дали трябва да го оневиним поради това, че някои обстоятелства допринесоха много за недостига на добра воля у него — доколкото не може да става дума за зла воля. Когато госпожа Шоша се завърна (другояче, не както Ханс Касторп си представяше — но за това ще говорим по-нататък), пак бяха наближили Коледни заговезни и най-късият ден, значи, изразено астрономически, предстоеше началото на зимата. В действителност обаче, като оставим настрана теоретичните разпределения, зимата, що се отнася до сняг и мраз, бог знае откога вече бе настъпила, макар че твърде често, естествено съвсем за кратко, бе прекъсвана от жарки слънчеви дни с небесна синева, тъй прекалено дълбока, че почти се чернееше — от слънчеви дни, каквито между впрочем и зиме се появяваха, като оставим настрана снега, който си преваляваше и през всеки летен месец. Колко често Ханс Касторп бе говорил с покойния Йоахим за тая голяма неразбория, която разбъркваше годишните времена, обръщаше ги с главата надолу, лишаваше годината от разчленението й и така по скучен начин я правеше разтушителна или по разтушителен начин — скучна: ето защо, съгласно една отколешна и с отвращение направена забележка на Йоахим, за време изобщо не можеше и дума да става. При тази голяма неразбория всъщност разбъркани и размесени оставаха вметваните в съзнанието сетивни понятия „още“ и „вече отново“ — едно от най-объркващите, заблуждаващите и омагьосаните преживявания изобщо; имаше и едно друго преживяване и Ханс Касторп още през първия си ден тук горе бе усетил неморалната склонност да вкуси от него: при петте свръхобилни яденета, във весело оцветената трапезария, където се поддаде на първата, сравнително още невинна измама.

Оттогава тази сетивна и духовна измама взе далеч по-големи размери. Времето, дори да се омаломощи или изключи неговото субективно преживяване, има предметна истинност, доколкото действа, доколкото „протича“. Въпрос за професионални мислители е — и, значи, само от младежка самонадеяност Ханс Касторп го бе зачекнал веднъж — дали херметическата консерва върху полицата е извън времето. Но ние знаем, че времето си върши своята работа и с най-големия сънливец. Един лекар докладва за случай, когато дванадесетгодишно момиче изпада в сънно състояние и прекарва така тринадесет години — през което време не си останало дванадесетгодишно момиче, а разцъфнало като зряла жена. Как би могло да бъде иначе. Мъртвият си е мъртъв и е напуснал царството на преходното; той има много време, то ще рече, няма никакво — лично погледнато. Това не пречи да му растат ноктите и косите и така си е то — но ние не желаем да възпроизвеждаме хлапашкия жаргон, с който веднъж във връзка с тия работи си бе послужил Йоахим и който възмути „равнинните“ чувства на Ханс Касторп. И нему растяха косите и ноктите, те растяха твърде бързо, както му се струваше, той толкова често сядаше с нахлузена бяла престилка на операционния стол у фризьора на главната улица в селото, за да го подстрижат, защото косите му около ушите пак бяха пораснали — той собствено винаги сядаше там или по-точно: сядаше и се разговаряше с угоднически сръчния майстор, който си вършеше работата, докато времето вършеше своята; но не само там — когато заставаше на балконската врата и с ножичка и пиличка, извадени от хубавия му кадифен несесер, си оправяше ноктите, внезапно го обвяваше с някакъв ужас, примесен с любопитно забавление, оная същата измама: измама в двойното значение на тази дума — опиянение и лъжа, — главозамайващото неразличаване между едно „още“ и едно „отново“, от смешението и замазването на които се получава извънвременното „винаги“ и „вечно“.

Ние доста често сме поддържали, че не желаем да го правим по-добър, но не и по-лош, отколкото си беше, и затова не ще премълчим, че той често се стараеше чрез противоположни усилия да изкупи своята порицаема слабост към такива мистични съблазни, които съзнателно и дори преднамерено предизвикваше. Той можеше да седи с часовник в ръка — тоя свой плосък златен джобен часовник, чийто капак с гравиран монограм накарваше да отскочи — и да се взира в порцелановия циферблат с двата кръга арабски цифри, черни и червени, към които се насочваха двете тънко и разкошно изковани златни стрелки, докато мъничката секундна стрелка с усърдно трепкане обикаляше своята мъничка сфера. Ханс Касторп не откъсваше поглед от нея, за да спъне или разтегли няколко минути — да хване времето за опашката. Стрелката ситнеше по пътя си, без да обръща внимание на цифрите, които достигаше, докосваше, прескачаше, изоставяше, далеч изоставяше, отново се насочваше към тях и пак ги достигаше. Тя бе безчувствена по отношение на цели, участъци, маркировки. Тя би трябвало да спре за миг на 60 или поне да даде някакъв нищожен знак, че тук има нещо завършено. Но начинът, по който тя бързо, все едно, че бе някоя от обикновените междинни чертички, прескочи цифрата 60, сочеше, че всичките тия цифри и деления й са само подложени и че тя чисто и просто си вървеше, вървеше… Така Ханс Касторп отново прибра в джоба на жилетката си тънкото изделие и остави времето само да се занимава със себе си.

Как да обясним на някой честен човек от равнината промените, които се извършваха в интимната същност на младия авантюрист? Мащабът на измамните идентичности растеше. Ако при известна отстъпчивост не бе лесно да размениш едно „сега“ срещу друго, вчерашно или срещу едно завчерашно, които си приличаха като три капки вода, то едно какво и да е „сега“ бе също вече склонно и способно да сбърка своето настояще с друго настояще, което е било в сила преди месец, преди година, и завинаги да се слее с него. Докогато обаче нравственото съзнание държи разделно понятията „сега“, „отново“ и „занапред“, ще се прокрадва едно изкушение, което ще се стреми да разтегне смисъла и да приложи в по-обширни сфери наречия като „днес“, които не желаят да имат нищо общо с миналото и бъдещето, с едно „вчера“ и с едно „утре“. Не е трудно да си представим същества, може би върху по-малки планети, които имат работа с едно миниатюрно време и за чийто „кратък“ живот бързото ситнене на нашата секундна стрелка е равнозначно с упорито пестеливото напредване на нашата часова стрелка. Но можем да си представим и такива, чието пространство е свързано с някакво гигантски крачещо време, така че интервалните понятия „току-що“, „след малко“, „вчера“ и „утре“ получават страхотно разширено значение. Това би било, казваме ние, не само възможно, то би могло, преценено в духа на един толерантен релативизъм и съгласно формулата „във всяко село и закон“, да се сметне за законно, здравословно и достопочтено. Какво обаче да помислим за простосмъртния човек, който на всичко отгоре е на възраст, когато един ден, една седмица, един месец, едно шестмесечие играят още толкова важна роля, носят още толкова промени и крачки напред — за човек, който един ден придобива порочния навик или пък поне навремени отстъпва пред удоволствието да казва вместо „преди една година“ — „вчера“ и „утре“ — вместо „догодина“. Тук несъмнено е уместна преценката „заблуда и объркване“, а заедно с това и най-голяма загриженост.

Има на земята жизнени положения, има пейзажни особености (ако може в нашия случай да се говори за „пейзаж“), при които подобно объркване и заличаване на временните и пространствените дистанции до сливането им в измамливо единство донякъде намират своето оправдание в самата природа, така че известно потъване в тяхната магия във всеки случай може да се приеме като допустимо за ваканционни часове. Говорим за разходката край морския бряг — едно състояние, за което Ханс Касторп никога не си спомняше без приятно чувство — нали знаем, че животът всред снеговете го изпълваше с приятни и благодарни спомени за родните дюни. Надяваме се, че опитът и споменът на читателя няма да ни изневерят, ако вземем отношение към тази странна заблуда. Ти вървиш и вървиш… от тая разходка никога няма да се върнеш навреме в къщи, защото времето те е загубило и ти си го загубил. О море, ние седим, разказвайки, далеч от теб, към тебе отправяме нашите мисли, нашата любов; изрично и велегласно ще те призоваваме, ти ще присъстваш в нашия разказ, тъй както винаги мълком си присъствало, присъстваш и ще присъстваш… Бушуваща пустиньо, забулена в бледа светла сивота, изпълнена с тръпчива влага, от която остава солен вкус върху устните ни. Ние вървим, вървим върху леко податливата, осеяна с водорасли и мидички почва, в ушите ни профучава вятър, този необятен, далечен и гальовен вятър, който свободно и безпрепятствено, без коварство прелита през простора и предизвиква леко замайване в главата ни — ние се скитаме, ние се реем и гледаме как пенливите езици на настъпващите и отново отстъпващите води облизват нозете ни. Прибоят кипи, светлите вълни една след друга се издигат, прошумоляват като коприна върху ниския бряг, върху издигнатите плитчини по-навътре и това неясно, всеобемащо, нежно прозвучаващо бучене затиква ушите ни за всеки друг глас по света. Дълбоко удовлетворение, съзнателна забрава… Нека затворим очи, приласкани от вечността! Не, погледни, там в разпенената сиво-зелена далнина, която невероятно скъсена се губи в хоризонта, там има едно платно. Там? Какво значи това „там“. Колко далече? Колко близко? Това ти не знаеш. По измамен начин то се измъква от твоята преценка. За да кажеш на каква далечина от брега се намира този кораб, ти би трябвало да знаеш колко голям е той сам по себе си като предмет. Малък и близо или голям и далече? Твоят поглед се премрежва в неведение, защото вътре у тебе никакъв орган, никакъв усет не ти дава сметка за пространството… Ние вървим, вървим — колко време вече? Колко далече сме стигнали? Това е неизвестно. Нищо не се променя при нашата стъпка, там е както тук, преди е както сега и тепърва; времето се е удавило в неизмеримото еднообразие на пространството, движението от точка до точка не е вече никакво движение — там, където господства еднообразието и където движението не е вече движение, време няма.

Учените на Средновековието са поддържали, че времето е илюзия, неговото протичане има за причина и последствие само една настройка на нашите сетива и истинското битие на нещата е едно застояло „сега“. Дали се е разхождал покрай морето този доктор, комуто за първи път е текнала тази мисъл — с леката горчивина на вечността върху устните си? Ние във всеки случай повтаряме, че това, за което говорим, са ваканционни прищевки, фантазии на един живот в безделие, от които нравственият дух толкова скоро се насища, както якият мъж от лежане върху топлия пясък. Опитът да разкритикуваме човешките средства и форми на познание, да поставим под въпрос тяхната валидност, би бил едно абсурдно и непочтено вироглавство, ако преследваше друга цел освен поставянето на граници пред разума, които той не бива да прекрачи, без да поеме върху си вината за занемаряване на своите същински задачи. Можем само да благодарим на мъж като господин Сетембрини за това, че с педагогическа решителност охарактеризира метафизиката като „злото начало“ пред младия човек, чиято съдба ни занимава и когото той при разни случаи много умно наричаше „грижовно дете на живота“. И ние ще почетем паметта на един наш мил покойник най-добре, като изтъкнем, че смисълът, предметът и целта на критичния принцип могат и трябва да бъдат само мисълта за дълга и жизнената заповед. Да, след като законодателната мъдрост критично определи границите на разума, тя също така заби по тия граници знамената на живота и обяви за войнишки дълг на човека службата под тия знамена. Да турим ли в сметката на Ханс Касторп една оневиняваща позиция и да приемем, че в неговото порочно разполагане с времето, в неговото зловредно кокетничене с вечността е бил подкрепен от това, което един меланхоличен дърдорко бе нарекъл у неговия братовчед-войник „нужда от чаша бира на офицерски банкет“ и което бе предизвикало смъртта му?

Минхер Пеперкорн

Минхер Пеперкорн, един възрастничък холандец, бе известно време гост на санаториума „Бергхоф“, който с пълно право бе поставил добавката „интернационален“ върху фирмата си. Леко оцветената националност на Пеперкорн — тъй като той беше колониален холандец, човек от Ява, кафеен плантатор — едва ли би ни накарала да въведем в единадесетия час неговата личност в нашия разказ, да въведем този Питер Пеперкорн (тъй му беше името, а и сам той се наричаше така, обичаше да казва: „Ей сега Питер Пеперкорн ще гаврътне една ракийка“); защото, боже мой, с какви ли не цветове и отсенки се отличаваше обществото на реномирания институт, който придворният съветник доктор Беренс ръководеше като главен лекар с многоезичното си красноречие! Не стигаше, че напоследък тук живееше една египетска принцеса, същата, която на времето бе подарила на придворния съветник забележителния кафен сервиз и цигарите със сфинкса, една сензационна личност с пожълтели от никотина и отрупани с пръстени пръсти, с ниско подстригана коса, която, освен на главните яденета, когато носеше парижки тоалети, се разхождаше в мъжко сако и изгладени панталони и между впрочем никак не се интересуваше от мъжкия свят — нейното едновременно и инертно, и припряно благоволение се изливаше изключително върху една румънска еврейка, която, криво или право, се наричаше госпожа Ландауер, докато прокурорът Параван заряза заради нейно височество математиката и от влюбеност бе се превърнал в истински шут: не стигаше това, що се отнасяше лично до нея, но всред нейната малка свита се намираше и един арапин скопец, болнав, слабичък човек, който въпреки своя основен недъг, любимата тема за клюки на Каролине Щьор, държеше, изглежда, повече на живота, отколкото всеки друг, и бе безутешен, когато разбра какво говори за вътрешното му състояние рентгенът, който бе проникнал през черната му кожа…

В сравнение с такива особи минхер Пеперкорн би трябвало, значи, да изглежда съвсем невзрачен. И ако този раздел на нашия разказ можеше, като един по-раншен, да бъде онадсловен „Още някой“, все пак никой не би трябвало да се безпокои, че отново излиза на преден план някакъв причинител на духовна и педагогическа неразбория. Не, минхер Пеперкорн в никой случай не бе човекът, който ще внесе в света логическо смущение. Той бе съвсем друг човек, както ще видим. От следното обаче ще стане ясно, че въпреки това неговата личност стана причина за едно сериозно объркване на нашия герой.

Минхер Пеперкорн пристигна със същия вечерен влак на станция „селото“, както и мадам Шоша, и една и съща шейна ги откара до санаториума „Бергхоф“, където двамата заедно вечеряха в ресторанта. Това пристигане бе нещо повече от едновременно, то бе съвместно и тази съвместност, която намери своето продължение например във факта, че поставиха този минхер на „добрата руска маса“ до завърналата се дама, срещу докторското място, там, дето на времето учителят Попов даваше своите дивашки и двусмислени представления — тази близост смути добрия Ханс Касторп, тъй като се бе явила съвсем непредвидена. Придворният съветник му бе обявил по своя маниер деня и часа, когато щеше да пристигне Клавдия.

— Е, Касторп, стари приятелю — му бе казал той, — издръжливата вярност ще бъде възнаградена. Другиден вечерта котенцето отново ще се присламчи тук, имам телеграма. — Но нищичко не бе споменал за това, че госпожа Шоша не пристига сама, може би защото и той сам не знаеше, че тя и Пеперкорн идват заедно и имат някаква връзка помежду си — той поне изрази учудването си, когато Ханс Касторп през деня, който последва съвместното пристигане, се опита до известна степен да го изобличи.

— И аз не мога да ви кажа къде го е докопала — обясни той. — Очевидно се е запознала с него по пътя, предполагат, някъде в Пиренеите. М-да, ще трябва на първо време да се примирите, разочаровани Селадоне, нямате друг избор. Голямо приятелство, разбирате ли. Изглежда дори, че и разноските им са общи. Тоя мъж е голям богаташ съгласно всичко, което чувам. Бивш крал на кафето, камердинер малаец, охолство и прочие. Между впрочем той съвсем не е дошъл за собствено удоволствие, защото освен един първокачествен алкохолен катар, изглежда, че има злокачествена тропическа треска, маларична треска, разбирате ли, протрахирана, упорита. Ще трябва да проявите търпение във връзка с него.

— Моля ви се, моля ви се — каза Ханс Касторп надменно. „Ами ти? — помисли той. — Ти как се чувстваш? И ти не си съвсем непричастен, още от по-преди, ако ме не лъжат някои работи, ти, синьобузести вдовецо с твоите пластични портрети. Влагаш немалко злорадство в думите си, както ми се струва, а при това и двамата сме донякъде другари по нещастие във връзка с този Пеперкорн.“ — Интересен мъж, решително оригинална личност — каза той с пренебрежителен жест, здравеняк и хилав, това е впечатлението, което той създава, което поне аз добих от него днес по време на закуската. Здравеняк и същевременно хилав, с тези думи трябва по мое мнение да го охарактеризираме, макар че обикновено не ги считат за съвместими. Той наистина е едър и широк и обича да застава с разкрачени нозе и ръце, пъхнати в предните джобове на панталоните си — у него джобовете са отпред, хоризонтални, както забелязах, а не странични, както у вас и мене и изобщо в по-доброто общество, — и когато е застанал така и говори по холандски маниер палатално, тогава у него има безспорно нещо здраво, яко. Но брадата му е рядка — дълга, но рядка, та може да й се преброят космите, а очите му са и малки, и бледи, направо безцветни, не мога да не го кажа, и никаква полза няма, дето постоянно се мъчи да ги кокори, от това му са бръчките на челото, които почват над слепоочията и продължават водоравно през челото — неговото високо, червено чело, знаете, около което бялата коса, вярно, е длъжка, но и тя е съвсем оредяла; въпреки всичкото кокорене очите му си остават малки и бледи. А закопчаната жилетка му придава нещо пасторско, въпреки че рединготът му е кариран. Това е то моето впечатление от тази сутрин.

— Виждам, че сте го взели на око — отговори Беренс — и че добре сте се запознали с всичките особености на тоя човек, което считам за разумно, защото ще трябва някак да се приспособите към неговото присъствие.

— Да, сигурно ще трябва — каза Ханс Касторп.

Предоставихме нему да очертае един приблизителен образ на новия неочакван гост и той не се справи зле със задачата си — и ние не бихме сторили това кой знае колко по-добре. Във всеки случай неговият наблюдателен пост бе най-изгодният: нали знаем, че докато Клавдия я нямаше, той се бе примъкнал в близост до „добрата руска маса“, тъй като неговата маса бе разположена паралелно с руската, само дето последната бе по към вратата на верандата, и тъй като и Ханс Касторп, и Пеперкорн седяха на тесните страни на масите и, тези страни, които бяха откъм вътрешната част на трапезарията, те двамата седяха, тъй да се каже, редом, Ханс Касторп малко по-назад от холандеца, което улесняваше едно небиещо на очи наблюдение — докато госпожа Шоша седеше малко напреки, в три четвърти профил. Към неговата талантлива скица можем да прибавим, че Пеперкорн нямаше мустаци, носът му бе голям и месест, а устата му също голяма и с несъразмерни устни — сякаш беше разкъсана. Освен това ръцете му бяха доста широки, но с дълги, изострени на върха нокти, и той си служеше с тях при говорене — при своето почти непрекъснато, макар и за Ханс Касторп не напълно разбираемо по съдържание говорене, — служеше си с изискани, увличащи вниманието жестове — внимателно нюансирани, красиви и подчертано културни жестове на диригент, било като образуваше кръг между палеца и показалеца си, било като предизвикателно разперваше ръката си, широка, но остроноктеста, ту предпазлива, ту смекчителна, ту настояваща за внимание, за да разочарова после усмихнатото внимание чрез неразбираемостта на едно толкова сложно подготвено изявление — или по-скоро не собствено да го разочарова, но да го превърне в едно възрадвано учудване; защото силата, деликатността и значителността на подготовката до голяма степен по-късно, допълнително, заместваше неизказаното — тая подготовка сама по себе си задоволяваше, забавляваше и дори обогатяваше слушателите му. Понякога изобщо не последваше изказване. Той деликатно слагаше ръката си върху предмишницата на съседа си отляво, един млад български учен, или на съседката си отдясно, мадам Шоша, вдигаше после ръката си косо нагоре, повелявайки мълчание и внимание за това, което щеше да каже, и с вдигнати вежди, така че очертаните в прав ъгъл бръчки на челото и слепоочията му се задълбочаваха като на маска, се заглеждаше в покривката на масата до предизвикания по този начин събеседник, докато неговите големи, разпокъсани устни се разтваряха, сякаш да кажат нещо крайно важно. След някое и друго време обаче той изпускаше поетия въздух, махваше с ръка, сякаш даваше команда „свободно“, и без нищо повече отпиваше от кафето си, което му сервираха особено силно и приготвяха в негова собствена машина.

След като си изпиеше кафето, той постъпваше както следва. С ръка даваше знак разговорът да заглъхне, предизвикваше тишина — като диригент, който принуждава да замлъкне какофонията на настройваните инструменти и с културен жест съсредоточава оркестъра си, за да почне изпълнението — и тъй като голямата глава, от която като пламъци стърчаха косите му, бледите очи, дълбоките бръчки на челото му, дългата брада и оголената му болезнена уста безспорно се налагаха, всички се подчиняваха на неговия жест. Всички онемяваха, усмихнати го поглеждаха, изпадаха в очакване, а тук-таме някой дори му кимваше с насърчителна усмивка. Той заговаряше с доста тих глас:

— Господа и дами. Добре. Всичко добре. Уредено. Бихте ли обаче взели пред вид и — нито за миг — да не изпускате от вниманието си, че — но по тази точка нищо повече. Каквото съм длъжен да кажа, е само това, че преди всичко и единствено ние сме задължени, че сме изправени пред ненарушимото — повтарям и подчертавам този израз, — пред ненарушимото изискване — не! Не, господа и дами, не така! Не че аз евентуално — насмалко бихте помислили, че аз — уре-дено, господа и дами! Напълно уре-дено. Знам, че във всичко това сме единомислещи и затова: на въпроса!

Той нищо не бе казал; но неговата глава изглеждаше несъмнено многозначителна, неговата физиономия и жестовете му бяха дотолкова решителни, настоятелни, изразителни, че всички, дори слухтящият Ханс Касторп, смятаха, че са чули нещо крайно важно или, доколкото бяха забелязали, че на изявлението му липсва каквато и да е конкретност и логичен завършек, съвсем не си даваха сметка за това. Ние се питаме как би се чувствал един глух човек. Може би щеше да му е мъчно, че неправилно е схванал смисъла на разказаното и щеше да смята, че поради своя недъг е изпуснал духовно най-важното. Такива хора са склонни към мнителност и огорчения. В замяна на това един млад китаец, който седеше на другия край на масата, слабо разбираше немски и нищо не бе разбрал, но бе слушал и гледал, оповести своето радостно задоволство с един вик „very well“[1] и дори изръкопляска.

И минхер Пеперкорн дойде „на въпроса“. Той се изправи на мястото си, изпъчи широките си гърди, закопча карирания редингот върху затворената си жилетка, а бялата му глава бе царствена. После махна на една от салонните прислужнички да дойде — беше джуджето — и въпреки че бе много заета, тя веднага се подчини на многозначителния призив и застана до стола му с две кани, едната с мляко, другата с кафе, в ръцете. И тя не можа да се въздържи да не му кимне усмихнато и насърчително със своето едро, състарено лице, почтително принудена от неговия блед поглед под дълбоките бръчки на челото, от неговата вдигната ръка, чийто показалец се бе събрал в колело с палеца, докато трите останали пръста стърчаха със своите остри като копия нокти.

— Дете мое — каза той, — добре. Всичко засега е много добре. Вие сте малка — какво ме засяга това? Напротив! Аз оценявам позитивно, благодаря на бога, че сте такава, каквато сте и благодарение на вашата характерна маломерност… Но добре-добре! Това, което желая от вас, е също така малко, малко и характерно. Преди всичко как се казвате?

Тя усмихнато позаекна и после каза, че името й е Емеренция.

— Превъзходно! — извика Пеперкорн, като се облегна на стола си и проточи ръката си към джуджето. Той извика с натъртване, сякаш искаше да рече: „Но какво искате повече? Всичко е чудесно!“ — Дете мое — продължи той най-сериозно и почти със строгост, — това надхвърля всичките ми очаквания. Емеренция — вие го изговаряте със скромност, но това име — и то във връзка с вашата личност, — с една дума, тук се разкриват най-хубавите възможности. Това име напълно заслужава да се привърже човек към него и да му отдаде всичките чувства на гърдите си, за да… но в галена форма — нали ме разбирате, детето ми: в галена форма — нека бъде Ренция, но и Емхен би ме стоплило — засега без колебание се спирам на Емхен. Така че, Емхен, дете мое, вземи си бележка: малко хляб, мила моя. Стой. Почакай. Да не би да се прокрадне някое недоразумение! Чета върху твоето сравнително голямо лице, че има такава опасност… Хляб, Ренцхен, но не печен хляб, такъв имаме тук в изобилие и от какъв ли не вид. А двойно препечен, ангелче мое. Божествен хляб, прозрачен хляб, това му е галеното име, и то като подкрепително. Не съм сигурен дали смисълът на тази дума… бих предложил да го наречем сърцеукрепително, ако нямаше опасност да го възприемете в обикновеното му значение… Уредено, Ренция. Уре-дено и изключено. Касае се по-скоро до един дълг и до един свещен ангажимент… Например до един мой дълг на честта към твоята характерна маломерност с едно толкова крепко сърце… Един джин, любимке! За радост на сърцето, исках да кажа. Шидамски, Емеренцхен. Побързай и ми донеси един!

— Един джин, шидамски! — повтори джуджето, обърна се кръгом и в желанието си да се отърве от своите кани, остави ги на Ханс Касторповата маса, до прибора му, очевидно защото не пожела да обезпокои с тях господин Пеперкорн. Тя изтича и нейният клиент веднага получи това, което бе поръчал. Чашката бе така препълнена, че „хлябът“ преливаше от всички страни и измокри чинийката. Той я пое между палеца и средния пръст и я вдигна срещу светлината.

— А сега — обяви той — Питер Пеперкорн ще си гаврътне една ракийка. — И той глътна житния дестилат, след като малко си бе пожабурил устата. — Сега — каза той — виждам всички ви с ободрен поглед. — И той взе ръката на госпожа Шоша от покривката, поднесе я до устните си и отново я върна на мястото й, при което още малко време задържа своята върху нейната.

Един своеобразен човек, с тежест, макар и незначителен. Обществото в „Бергхоф“ живо се интересуваше за него. Казваха, че отскоро се бил оттеглил от своята колониална търговия и вложил на сигурни места спечеленото. Говореха за разкошния му дом в Хага и за вилата му в Шевенинген. Госпожа Щьор го нарече паричен магнит (магнат! Ужасна жена) и не пропусна да посочи една бисерна огърлица, която мадам Шоша носеше след завръщането си към вечерния си тоалет и която, според мнението на Каролина, едва ли можела да бъде свидетелство за някаква задкавказка съпружеска галантност, а по-скоро произхождала от „съвместните пътни разноски“. При това тя намигваше, кимваше с глава встрани към Ханс Касторп и с пародийна нажаленост свиваше уста, като използваше, необлагородена от болестта и страданията си, неговото неизгодно положение за безогледен подбив. Той се държеше. Дори не без остроумие поправи нейната просташка забележка. Тя била сбъркала. Трябвало да каже „паричен магнат“. Но и магнит не било лошо, защото Пеперкорн очевидно се ползвал с голяма привлекателност. А когато учителката Енгелхард, леко зачервена, насила усмихната и без да го погледне, го запита как му харесва новият гост, той й отговори с добре овладяно равнодушие. Минхер Пеперкорн бил една „объркана“ личност, каза той — личност, но объркана. Точността на тази характеристика бе доказателство за обективност и същевременно за душевно спокойствие; тя изтласка учителката от позицията й. А що се отнася до Фердинанд Везал и до неговото безобразно посочване на неочакваните обстоятелства, при които се бе завърнала госпожа Шоша, тук Ханс Касторп доказа, че има погледи, които със своята точна недвусмисленост нито на косъм не отстъпват пред най-добре артикулираната дума. „Жалки човече!“ — каза погледът, с който той измери манхаймеца, изрази го без ни най-малко съмнение за някакво друго тълкувание и Везал схвана този поглед, прие го, дори кимна, като показа наядените си зъби, но все пак, от него момент нататък, престана да носи пардесюто на Ханс Касторп, когато излизаха на разходка с Нафта, Сетембрини и Ферге.

Боже мой, той можеше сам да си го носи, той дори предпочиташе това и само от любезност бе го давал от време на време на този клетник. Но едва ли някой от нашия кръг си въобразяваше, че Ханс Касторп не бе жестоко засегнат от тия напълно непредвидени обстоятелства, които направиха на пух и прах всичките приготовления, които си бе намислил за срещата с обекта на своето карнавално приключение. По-добре казано: те ги направиха излишни и именно от това той се чувстваше посрамен.

Неговите намерения бяха най-нежните, най-благоразумните, нямаха нищо общо с някаква недодялана разпаленост. Не бе му и минало през ума да посрещне Клавдия на гарата — и голямо щастие бе, дето не бе имал такива намерения! Пък и изобщо бе съвсем не сигурно дали една жена, чиято болест й създаваше такава голяма свобода, ще иска да приеме за истинни фантастичните събития на една отколешна маскирана и чуждоезична нощ, изпълнена със съновидения, или дали ще пожелае да й напомнят направо за нея. Не, никакво натрапничество, никакви просташки претенции! Дори да приемем, че неговата връзка с теснооката болна по същество бе надхвърлила границите на западноевропейската разсъдливост и нравственост — пак трябваше да се спази формата на съвършена цивилизованост и за първия момент дори на най-пълната забрава. Един кавалерски поздрав от маса до маса — изпърво нищо повече! Учтиво ще пристъпи при някой по-късен удобен случай, за да се осведоми мимоходом за здравето на пътницата, откак бе заминала… Същинската среща щеше сама по себе си да се състои, когато й дойдеше времето — като награда за рицарското въздържание.

Всичката тая деликатност, както казахме, сега се бе оказала излишна поради това, че й бяха отнели главната заслуга: доброволността. Присъствието на минхер Пеперкорн изключваше напълно възможността за всяка друга тактика освен тази на едно резервирано поведение. Вечерта, когато те пристигнаха, Ханс Касторп бе видял от балконската си лоджия шейната ходом да изкачва извивката на пътя пред портала; на капрата до кочияша седеше малаецът камердинер, едно жълто човече с кожена яка на балтона си и твърда шапка, а до Клавдия, в дъното на шейната, бе седнал чужденецът с нахлупена върху челото шапка. През оная нощ Ханс Касторп малко спа. Сутринта не се оказа трудно да научи името на смутилия го новодошъл със съобщението, като придавка, че двамата заели съседни луксозни апартаменти на първия етаж. После настъпи времето за първата закуска, при която той, седнал рано и твърде бледен на мястото си, зачака да се тръшне стъклената врата. Това не стана. Влизането на Клавдия мина безшумно, защото зад нея бе затворил стъклената врата минхер Пеперкорн — едър, широкоплещест и широкочел, с развети като пламъци бели коси над грамадната му глава, той вървеше по дирите на спътницата си, която със своята обичайна котешка походка и изнесена напред глава се бе упътила към масата си. Да, това бе тя, непроменена. Извънпрограмно и самозабравен, Ханс Касторп я разгледа от глава до пети с недоспалите си очи. Косата й бе същата, червеникаворуса, но не вече сложно фризирана, а обвиваща в обикновена плитка главата й, очите й бяха същите очи на степен вълк, същата закръгленост на тила, същите устни, които изглеждаха по-пълни, отколкото бяха в действителност, поради онова очертание на скулите, които пък придаваха на бузите чаровни трапчинки… „Клавдия!“ — помисли той изтръпнал и огледа неочаквания съперник не без да оцени с едно вироглаво и презрително поклащане на глава онова сякаш маскирано величие на осанката му, не без да подкани сърцето си да се посмее на настоящото правопритежание на оногова, което се намираше в съвсем неизгодна светлина поради известни минали събития: известни минали фактически събития, не някакви несигурни, принадлежащи към областта на дилетантската живопис, които на времето почти не бяха го обезпокоили… Госпожа Шоша бе запазила и навика си, преди да седне, да се обърне усмихната във фронт към салона, а Пеперкорн играеше ролята на свита, като, застанал косо зад нея, изчакваше края на малката церемония, за да се разположи след това на мястото си до нея.

От кавалерския поздрав от маса до маса нищо не излезе. При „представянето“ очите на Клавдия се бяха зареяли нейде към дъното на трапезарията, високо над личността на Ханс Касторп и неговото обкръжение; при следната среща в трапезарията се случи същото и колкото повече закуски, обеди и вечери минаха, без да се срещнат погледите им, защото госпожа Шоша го докосваше най-много с невиждащи и равнодушни очи, когато понякога през време на яденето се извръщаше, толкова по-неудобно ставаше да прибегне до кавалерския поздрав. През време на кратките следвечерни събирания съпътниците се оттегляха в малкия салон: те сядаха един до друг на канапето в кръга на своите сътрапезници и Пеперкорн, чието силно зачервено лице се открояваше върху белотата на брадата и щръкналите му коси, допиваше бутилката червено вино, която си поръчваше при всяка вечеря. И на обед той изпиваше по една, понякога по една и половина или две, да не говорим за „хляба“, с който начеваше още първата закуска. Очевидно царственият мъж се нуждаеше до висша степен от подкрепителни средства. Многократно през деня той се подкрепяше и с извънредно силно кафе: не само сутрин, а и на обед изпиваше по една голяма чаша — не след ядене, а докато се хранеше и си пиеше виното. И едното, и другото, бе го чул Ханс Касторп да казва, било препоръчително против треската — независимо от удоволствието тия питиета му помагали против неговата интермитираща треска, която още на втория ден за няколко часа го бе приковала към стаята и леглото. Малария квартана наричаше придворният съветник тази болест, защото го спохождаше горе-долу всеки четвърти ден: първо като му разтракваше зъбите, после като го хвърляше в огън и накрай го изпотяваше. От това му бил увеличен и далакът.

[1] Много добре (англ.). ↑

Vingt et un[2]

Тъй премина известно време — изтекоха седмици, сигурно три до четири, понеже не ни е възможно да се уповаваме на Ханс Касторповата преценка и чувството му за мярка. Те отлетяха, без да докарат някои нови промени, те само доказаха присъщата упоритост на нашия герой спрямо непредвидени обстоятелства, които му бяха наложили една резервираност без всякакви заслуги; спрямо онзи факт, който наричаше себе си Питер Пеперкорн, когато гаврътваше чаша ракия; спрямо обезпокоителното присъствие на този царствен, тежък и незначителен човек — обезпокоително фактически по много по-рязък начин, отколкото на времето господин Сетембрини „бе се пречкал“ тук. Упорити бръчки на лошо настроение се бяха вкопали отвесно между веждите му и изпод тия бръчки той по пет пъти всеки ден съзерцаваше възвръщенката, доволен все пак, че може да я съзерцава, и изпълнен с пренебрежение към едно всемогъщо настояще, което и не подозираше дори в каква неизгодна светлина го поставя миналото.

Една вечер обаче, както обикновено се случваше без някой особен повод, вечерното събиране в хола и салоните бе по-оживено от друг път. Имаше музика, цигански мелодии, изпълнявани въодушевено от някакъв унгарски студент, след което придворният съветник Беренс, който също се бе появил за четвърт час с доктор Кроковски, накара някого да изсвири върху ниските гами на пианото мелодията на „Хора на поклонниците“, докато сам той, застанал до него, обработваше с една подскачаща четка дискантовите клавиши и по този начин пародираше съпровождащите цигулкови фигури. Всички се разсипаха от смях. След това, сподирен от нестихващи ръкопляскания, с благосклонно поклащане на глава, което се отнасяше до собствената му лудория, придворният съветник напусна салоните. Увеселението обаче продължи, засвириха отново без претенции за внимателно слушане, някои насядаха да играят домино или бридж и да пийнат по чашка, други си играеха с оптическите залъгалки, а тук-таме и някои се разговаряха. И компанията от „добрата руска маса“ се бе размесила с групите в хола и музикалния салон. Минхер Пеперкорн се намираше ту тук, ту там — не можеше да не го забележи човек, неговата величествена глава надвишаваше всички околни, биеше ги със своята царствена мощ и тежест, и ако отначало тези, които го обкръжаваха, биваха привличани от слуховете за богатствата му, то много скоро сама по себе си неговата личност взе да ги привлича: те усмихнати стояха наоколо му и му кимаха насърчително и самоотвержено; обаяни от бледия му поглед под могъщите бръчки на челото, държани в напрежение от настоятелността на неговите дългоноктести културни жестове и без да изпитват ни най-малко чувство на разочарование от неразбираемата разпокъсаност, неяснотата и действителната безполезност на това, което ги следваше.

Ако при тия обстоятелства се огледаме за Ханс Касторп, ще го намерим в читалнята, онзи салон, където някога (това „някога“ е неопределимо; нито разказвачът, нито героят, нито читателят са вече съвсем наясно относно степента на неговата отколешност), където някога му бяха направени важни съобщения за организацията на човешкия прогрес. Тук бе по-тихо; само няколко души споделяха уединението му. Някой пишеше под светлината на висяща електрическа лампа на един двоен пулт. Една дама с две пенснета на носа си прелистваше, седнала до библиотеката, някакъв илюстрован том. Ханс Касторп бе седнал близо до изхода към музикалния салон, с гръб към портиерата, с вестник в ръката, на един стол, който бе се намерил там, един тапициран с плюш ренесансов стол, ако държим да го видим, с висока, права гръбна облегалка и без облегалки за ръцете. Младият мъж държеше вестника си така, както би го държал, ако четеше, но не четеше, а с наклонена глава се вслушваше в разпокъсаната и размесена с разговори музика от съседната стая, докато смръщените му вежди сочеха, че той вършеше това само с едно ухо и че неговите размисли се движеха по немузикални пътища, трънливите пътища на разочарованието от обстоятелства, при които един млад мъж, решен на дълго, предълго чакане, накрая се бе оказал истински глупец — горчиви пътища на упоритост, които вече почти го бяха довели до решението и неговото изпълнение: да остави вестника върху този случаен и неудобен стол, да излезе през другата врата, тая към хола, и да смени вледеняващата самота на балконската си лоджия (в компанията на една „Мария Манчини“) срещу това провалено увеселение.

— А вашият братовчед, monsieur? — попита го зад него, над главата му, един глас. Един очарователен глас за ухото му, което, изглежда, бе създадено да усеща като безкрайно удоволствие неговата тръпчиво сладостна приглушеност — едно удоволствие, издигнато до най-високия възможен връх, — то бе същият глас, който някога бе казал: „На драго сърце. Само гледай да не го счупиш“, един овладяващ, съдбовен глас и ако бе добре разбрал, гласът го бе запитал за Йоахим.

Той бавно отпусна вестника и поиздигна лицето си, та главата му се опря само с тила си чак горе върху наклоненото облегало. Той дори малко затвори очи, ала веднага ги отвори, за да ги насочи нейде в пространството — косо нагоре, в посоката, която бе обусловена от положението на главата му. Добрякът, можеше да се каже, имаше нещо ясновидско и сомнамбулско в израза си. Искаше му се тя още веднъж да запита, но това не стана. Така той дори не бе сигурен, че тя още стои зад него, когато след доста дълго време, с голямо закъснение и полугласно отговори:

— Той е мъртъв. Отиде да служи в равнината и умря.

Сам забеляза, че „мъртъв“ бе първата казана дума, която отново се възправи помежду им. Същевременно той забеляза, че поради непознаване на неговите изразни средства тя избра твърде повърхностни съболезнователни слова, когато зад и над него каза:

— Уви. Жалко. Съвсем мъртъв и погребан? Откога?

— От известно време. Майка му си го откара долу. Бе му порасла войнишка брада. Над гроба му изстреляли три почетни залпа.

— Заслужавал ги е. Той бе много смел. Много по-смел от други хора.

— Да, той бе смел. Радамант говореше винаги за неговото желание да пие бира на офицерски банкети. Но тялото му бе на друго мнение. Rebellio carnis наричат това йезуитите. Той винаги бе телесно настроен, в най-честния смисъл на думата. Но тялото му бе позволило да се вмъкне в него нещо непочтено и му пресече пътя към офицерските банкети. Между впрочем по-морално е човек сам да се загуби и погуби, отколкото да се съхрани.

— Виждам, ние все още безделничестваме и философстваме. Радамант? Кой е този?

— Беренс, Сетембрини го нарича така.

— А, Сетембрини, сещам се. Това беше онзи италианец, който… Не го обичах. Той не бе човешки настроен. (Гласът изговори думата „човеешки“ с известно лениво и мечтателно разтягане.) Той бе високомерен. (С ударение върху втората сричка.) Няма ли го вече тука? Аз съм глупава. Не знам какво значи това: Радамант.

— Нещо хуманистично. Сетембрини се премести. Ние надълго и нашироко се нафилософствахме през тия времена, той и Нафта, и аз.

— Кой е Нафта?

— Неговият опонент.

— Щом му е опонент, искам да се запозная с него. Но не казах ли, че братовчед ви ще умре, ако се опита да постъпи на военна служба в равнината?

— Да, ти знаеше това.

— Как се осмелявате!

Продължително мълчание. Той не си взе думите назад. С гръбнак, опрян върху полегатата облегалка, той чакаше като ясновидец отново да прозвучи гласът, но, от друга страна, не бе сигурен дали тя все още е зад него, боейки се, че нестройната музика от съседната стая би могла да заглуши нейните отдалечаващи се стъпки. Ала най-сетне тя отново се обади:

— И господинът не благоволи да иде на погребението на братовчед си?

Той отговори:

— Не, казах му сбогом тук, преди да го заковат, когато вече беше почнал да се усмихва. Нямаш пред става колко студено беше челото му.

— Ето пак! Тъй ли говори човек на дама, която едва познава!

— Значи, да говоря хуманистично вместо човешки? (Неволно и той разтегна думата сънливо, като човек, който се протяга и прозява.)

— Quelle blague![3] През всичкото време тука ли бяхте?

— Да. Чаках.

— Какво?

— Тебе.

Над главата му прозвуча смях едновременно с думата „глупчо“.

— Мене ли? Не са те пуснали да си вървиш.

— Напротив, Беренс веднъж се бе разярил и ме пращаше да си вървя. Но то би било едно „самоволно“ отпътуване. Защото освен старите калцирани места от по-рано, от ученическите ми години, има и възпален участък, който Беренс откри и който ми качва температурата.

— Все още температура?

— Да, все още малко. Почти винаги. Понякога преминава. Но не е интермитентна треска.

— Des allusions?[4]

Той замълча. Веждите над неговия ясновидски поглед се смръщиха. След някое и друго време той запита:

— А къде беше ти?

Една ръка тупна върху облегалката на стола.

— Mais, c’est un sauvage![5] Къде съм била? Навсякъде. В Москва (гласът каза „Муосква“ — същото лениво разтегляне като при „човеешки“), в Баку, на бани в Германия, в Испания.

— О, в Испания. Как беше?

— Горе-долу. Лоши условия за пътуване. Хората са полуарапи. Кастилия е твърде сушава и нераздвижена. Кремъл е по-красив от двореца или манастира там, в подножието на планината.

— Ескориал.

— Да, дворецът на Филип. Нечовешки замък. Много повече ми хареса народният танц в Каталония, наричат го „сардана“ и свирят на гайда. И аз играх. Всички се залавят един за друг и го играят като хоро. Изпълват целия площад. C’est charmant.[6] Човеешки. Купих си едно малко синьо таке, там носят такива всички мъже и момчета от народа, почти като фес, наричат го бойна. Нося го при режимното лежане, а и иначе. Господинът ще прецени дали ми стои добре.

— Кой господин?

— Този тук на стола.

— Аз пък помислих: минхер Пеперкорн.

— Той вече си каза мнението. Намира, че ми стои очарователно.

— Това ли каза той? До края? Изговори изречението до края, та можа да го разбереш?

— Ах, изглежда, ние сме в лошо настроение! Искаме да бъдем злобни, язвителни. Опитваме се да се подиграваме на хора, които са много по-големи, по-добри и по-човеечни, отколкото сме ние самите заедно с нашия… notre ami bavard de la Mediterranee[7]… Но аз няма да позволя, що се отнася до моите приятели, да…

— Пазиш ли още моя вътрешен портрет? — с меланхоличен тон прекъсна той гласа.

Тя се изсмя:

— Би трябвало да го потърся.

— Аз нося твоя у себе си. Освен това имам един малък молберт на скрина си, където нощя…

Той не довърши. Пред него бе застанал Пеперкорн. Той бе потърсил своята спътница; бе влязъл през портиерната и стоеше сега пред стола на този, който, както бе забелязал, се разговаряше гърбом с нея — застанал бе като някаква кула, и то досами нозете на Ханс Касторп, така че той с мъка стана от стола си между двамата: неговият сомнамбулизъм не бе му попречил да осъзнае, че сега се налага да стане и да бъде учтив; той трябваше някак си странично да се измъкне, така че действащите лица застанаха в триъгълник със стола по средата им.

Госпожа Шоша спази едно от предписанията на цивилизования Запад, като представи „господата“ един другиму. Един познат от по-рано, каза тя по адрес на Ханс Касторп — от дните на нейния минал престой тук. Съществуването на господин Пеперкорн не се нуждаеше от никакви пояснения. Тя назова името му и холандецът, отправил към младия мъж бледия си поглед под издълбаните като на идол арабески на бръчките по челото и слепоочията му, подаде широката си ръка, чиято горна Страна бе луничава. „Една капитанска ръка — помисли си Ханс Касторп, — ако ги нямаше тия нокти като копия“. За първи път той бе попаднал под непосредственото въздействие на силната личност Пеперкорн („Личност“ — тая дума неотразимо се налагаше при една среща с тоя човек; който го погледнеше, веднага разбираше значението на думата „личност“ и дори нещо повече: убеждаваше се, че една истинска личност не може изобщо да изглежда малко по-иначе от него); неукрепналите младежки години на Ханс Касторп се почувствуваха смазани под тежестта на шестдесетте години на този широкоплещест и червендалест мъжага с белокосия ореол около главата си, болезнено свитата уста и дългата тясна брада, която висеше върху затворената пасторска жилетка. Между впрочем Пеперкорн се оказа олицетворение на учтивостта.

— Господине — каза той, — изцяло. Не, позволете ми, изцяло! Тази вечер се запознавам с вас, с един благонадежден млад човек… върша това съзнателно, господине, изцяло съм на ваше разположение. Вие ми харесвате, господине; аз… моля ви се. Уредено. Вие ми допадате.

Тук нямаше място за възражения. Неговите културни жестове бяха абсолютно безапелационни, Ханс Касторп му се бе харесал. И от тоя факт Пеперкорн извлече изводи, които обяви само във вид на намеци и които получиха своето отзивчиво и разумно допълнение чрез устата на неговата спътница.

— Дете мое — каза той, — всичко е добре. Но какво станало, ако… моля ви добре да ме разберете. Животът е кратък, нашите възможности да се оправим с неговите изисквания са… така си е то! Това са факти, дете мое. Закони. Непреклонности. С една дума, дете мое, с една дума… — Той замря в красноречив предоставящ жест, който отхвърляше всяка отговорност, в случай че въпреки неговите указания някой би могъл да извърши решителна грешка.

Очевидно госпожа Шоша разполагаше с достатъчно опит, за да разбира желанията му и от половин дума. Тя каза:

— Защо не. Бихме могли да поседнем заедно, може би да поиграем малко на карти, да изпием бутилка вино. Какво стоите? — обърна се тя към Ханс Касторп. — Я се поразмърдайте! Няма да се гледаме тримата, трябва ни компания. Кой е още в салона? Ангажирайте, когото намерите! Докарайте някои приятели от балконите. Ние ще поканим доктор Тинг-Фу от нашата маса.

Пеперкорн си потриваше ръцете.

— Абсолютно — каза той. — Перфектно. Превъзходно. Побързайте, млади приятелю! Изпълнявайте. Ще образуваме един кръжок. Ще поиграем, ще хапнем и ще пийнем. Ще почувстваме, че ние… Абсолютно, млади човече!

Ханс Касторп се изкачи с асансьора до втория етаж. Той почука у А. К. Ферге, който от своя страна дигна от столовете им на долната тераса за лежане Фердинанд Везал и господин Албин. Прокурора Параван и семейство Магнус завариха още в хола, а госпожа Щьор и госпожица Клефелд — в салона. Там разгънаха под средния полиелей една голяма маса за игра, около която подредиха столовете и малки масички за сервиране. Минхер поздравяваше с бледи и вежливи погледи под предупредително вдигнатите нагоре арабески на челото си всеки новоприсъединил се гост. Насядаха дванадесет души — Ханс Касторп между величествения домакин и Клавдия Шоша; върху масата се появиха карти и жетони, защото се бяха уговорили да изиграят някои партии „vingt et un“, и Пеперкорн поръча вино на джуджето, което бе повикал по своя много значителен маниер — бяло шабли, реколта 06, засега три бутилки и нещо сладко към него, каквото имали под ръка: сушени южни плодове и сладкарски изделия. Потриването на ръцете, с което поздравяваше донасяните лакомства, бе изпълнено с чувство за приятен уют, а и думите, които по многозначителен начин разпокъсваше, идваха да потвърдят неговите чувства фактически с пълен успех, като се има пред вид общото им въздействие върху всички. Той сложи двете си ръце върху ръцете на съседите си, вдигна острия като копие показалец и с всеобщ успех изиска най-съсредоточено внимание за разкошния златист цвят на виното в бокалите от зелено стъкло с тежки столчета, за захарта, кристализирана по стафидите от Малага, за някакъв вид малки солени и макови гевречета, които нарече божествени, а същевременно с една безапелационно културна физиономия още в зародиша му заглуши всяко противоречие, което евентуално би възникнало по отношение на един толкова пресилен епитет. Банката пое отначало той, но скоро я отстъпи на господин Албин, защото — доколкото го разбраха — тя му пречела да се наслаждава на обкръжението.

Явно бе, че хазартът малко го интересуваше. Играеха „на нищо“, както той се бе изразил — предложил бе като най-малка миза петдесет сантима, но за мнозинството от участниците това бе твърде много; прокурорът Параван и госпожа Щьор ту почервеняваха, ту пребледняваха — особено тази дама изживяваше ужасна вътрешна борба дали да тегли нова карта при осемнадесет. Тя високо изпискваше, когато господин Албин с хладнокръвна обиграност й подхвърляше някоя карта, чиято стойност правеше на пух и прах поетия риск, а Пеперкорн сърдечно се разсмиваше.

— Пискайте, пискайте, госпожо! — казваше той. — Звучи пронизително и жизнено, извира от дълбините на… Пийнете си, укрепете сърцето си за нови… — И той й наливаше, наливаше и на своите съседи, и на самия себе си, поръча още три бутилки и се чукна с Везал и вътрешно опустошената госпожа Магнус, защото му се стори, че тия двамата имат най-голяма нужда от съживяване. Лицата бързо ставаха все по-червени и по-червени от наистина превъзходното вино; изключение правеше само лицето на доктор Тинг-Фу, което си оставаше неизменно жълто със своите тесни, ахатовочерни миши очи; сдържано ухилен, той играеше на много големи суми, и то с безобразно щастие. Имаше и други, които не поискаха да останат назад. С помътен поглед прокурорът Параван предизвика съдбата, като заложи десет франка на една не особено надеждна първоначална карта, пребледнял поиска нова и спечели удвоени парите си, тъй като господин Албин, измамен от доверието си в един ас, който бе изтеглил, поиска да се дублират всички мизи. Това бяха потресаващи преживявания, които не се ограничаваха само върху пряко засегнатите лица. Цялата компания участваше в тях и дори господин Албин, който по хладнокръвна съобразителност би могъл да се мери с крупиетата на казиното в Монте Карло, където спомена, че бил редовен посетител, доста незадоволително овладяваше своята възбуда. И Ханс Касторп залагаше високи суми; също така и госпожица Клефелд, и госпожа Шоша. Преминаха към туровете, играха шмендефер, „къде е попът“ и опасната диферанс. Имаше изблици на ликуване и отчаяние, гневни избухвания и пристъпи на смях, предизвикани от раздразнените от коварната игра нерви, и всичко това бе неподправено и сериозно — в превратностите на живота то не би прозвучало другояче.

Все пак не само играта и виното — и дори не на първо място те — бяха предизвикали тази крайна душевна напрегнатост на компанията, тези разгорещени физиономии, този блясък в разширените очи; би могло да се каже, че малката група ту напрягаше всичките си усилия, ту замираше със затаен дъх в едно почти болезнено съсредоточаване върху някой момент. Всичко това по-скоро бе резултат от въздействието на една господстваща натура помежду им, на една „личност“, на личността минхер Пеперкорн, която командваше всичко със своята жестикулираща ръка и държеше всички под обаянието на този късен нощен час посредством играта на едрата си физиономия, своя бледен поглед под монументалната плетеница от бръчки върху челото си, посредством словото си и убедителната пантомимика. Какво казваше той? Извънредно неясни работи и колкото повече пиеше, толкова по-неясни. Но хората не откъсваха поглед от устните му, взираха се, усмихнати, кимайки с вдигнати нагоре вежди, в търкалцето, което показалецът му образуваше с палеца, а до него останалите пръсти стърчаха като копия нагоре, докато царственият му образ работеше, говорейки; хората без съпротива се поддаваха на една чувствена повинност, надхвърляща далеч мярката на най-страстната себеотдайност, която обикновено смятаха, че са способни да проявят. Тази повинност не бе по силите на всички. На госпожа Магнус например й прилоша. Тя всеки момент можеше да падне в несвяст, но упорито отказа да се качи в стаята си; туриха я да легне на кушетката, поставиха върху челото й мокра салфетка и отдето тя, след като се съвзе малко, отново се върна на масата.

Пеперкорн отдаде нейната капитулация на недостатъчно хранене. С многозначителни разпокъсани думи, с вдигнат нагоре показалец, той се изрази в този смисъл. Трябвало да яде човек, здравата да се храни, за да може да отговаря на всички изисквания, тъй се изказа той и поръча подкрепления за компанията — една закуска от месо, мешано, език, гъши гърди, печено, салами и шунка — блюда, пълни с тлъсти лакомства, които, гарнирани с топчета прясно масло, репички и магданоз, приличаха на разкошни цветни лехи. Но ако и независимо от предшествалата вечеря нищо да не можеше да се каже за тая солидна закуска, ако и всички да се нахвърлиха с радост върху нея, минхер Пеперкорн след няколко само залци я обяви за „залъгалка“, и то с ярост, която показа застрашителната безбрежност на неговата господарска природа. Той дори избухваше, когато някой се опитваше да защити закуската; могъщата му глава подпухна и той удари пестник върху масата, като обяви всичко това за глупост — след което всички смутено замълчаха, тъй като в края на краищата той в качеството си на щедър и прещедър домакин имаше право да преценява своите дарове.

Между впрочем гневът, колкото и непонятен да изглеждаше, превъзходно прилягаше на лицето му; както Ханс Касторп бе принуден да си признае. Той в никой случай не го обезобразяваше, не го смаляваше; никому дори и на ум не дойде да свърже този гняв с изпитото количество вино, неговата непонятност го нравеше още по-велик и по-царствен, та всички се свиха и никой вече не посмя да хапне от блюдата. Госпожа Шоша обаче успокои своя спътник. Тя погали неговата широка капитанска ръка, която след удара бе останала върху масата, и с умилкване каза, че биха могли да поръчат нещо друго, някакво топло ястие, ако той пожелае и ако успеят да убедят главния готвач.

— Дете мое — каза той, — добре. — И без усилие, изпълнен с достойнство, той намери преход от тежкото избухване към едно умерено състояние, като целуна ръката на Клавдия. Той пожела омлети за себе си и за гостите си — за всекиго по един хубав омлет с прясна, зелена подправка, за да се задоволят изискванията му. А заедно с поръчката той изпрати в кухнята една стофранкова банкнота, за да накара персонала да прекъсне почивката си.

Неговото добро настроение се възстанови напълно, когато димящото ястие се появи в съответното число чинии, в канарено жълт цвят и изпъстрено със зелени стръкчета, изпълвайки стаята със слаба, топла миризма на яйца и масло. Всички почнаха да ядат заедно с Пеперкорн, който ги надзираваше дали им харесва яденето и с разпокъсани думи и настоятелни културни жестове призоваваше всекиго да оцени с полагащото се внимание и дори пламенност този божи дар. Към омлетите той поръча холандски джин, на всички, и ги принуди да изпият със съсредоточено благоговение бистрото питие, от което излиташе едно здраво ухание на жито с нежен примес на хвойна.

Ханс Касторп запуши. И госпожа Шоша току запалваше една от цигарите с мундщук, като за удобство бе турила пред себе си на масата руската лакирана кутия, украсена с препускаща тройка; Пеперкорн не порица сътрапезниците си, задето пушат, но, сам не пушеше, никога не бе пушил. Доколкото го разбраха, по неговата преценка тютюнът спадаше към префинените удоволствия, ако им се отдаде човек, те ограбват величието на простите дарове на живота, на ония дарове и изисквания, с които едва смогват да се справят нашите сетивни сили.

— Млади човече — каза той на Ханс Касторп, като го обая със своя блед поглед и културната си физиономия, — млади човече… простото! Свещеното! Добре, вие ме разбирате. Една бутилка вино, едно горещо блюдо яйца, една чиста ракия — нека изчерпим и се понарадваме на това, да го изчерпим и да му окажем нужното уважение, преди да… Абсолютно, господине. Уредено. Познавал съм хора, мъже и жени, кокаинисти, пушачи на хашиш, морфинисти — е добре, драги приятелю! Отлично. Нека; защо не! Не ни е работа нито да ги поправяме, нито да ги съдим. Но тези хора бяха останали длъжни към това, което би трябвало да предшества, към простото, към великото, към даденото от бога… Уредено, приятелю. Те бяха осъдили това, бяха го отхвърлили… Те му бяха останали длъжни! Както и да се казвате, млади човече… добре, знаех, но ето че съм го забравил… не в кокаина, не в опиума, не в порока като такъв се крие порочността. Грехът, който не може да бъде опростен, се крие…

Той замлъкна. Едър и широкоплещест, извърнат към съседа си, той потъна в едно могъщо, изразително мълчание, което изискваше разбиране; показалецът му сочеше нагоре, над неправилно очертаната уста личеше голата, червена горна устна и раздразнената от бръсненето кожа над нея, напрегнато се бе издигнало нагоре многолинието на бръчките по голото, обрамчено сякаш от бели пламъци чело, разширили се бяха малките, бледи очи, в които Ханс Касторп съзря нещо като ужас от престъплението, голямото грехопадение, непростимото отречение, за което бе намекнал и което с всичката магическа сила на своята неопределена господарска природа мълчаливо изискваше да бъде открито в цялата негова страхотност… Ужас, помисли Ханс Касторп, ужас по същество, но и нещо като личен ужас, който бе пристегнал този царствен мъж — значи, страх, но не дребен, незначителен страх, а нещо като панически ужас сякаш бе проблеснало там за миг, а Ханс Касторп бе твърде много склонен към почтителност, за да не остане потресен от това свое наблюдение въпреки всички причини, които го принуждаваха да враждува с величествения спътник на госпожа Шоша.

Той сведе очи и кимна, за да достави на своя възвишен съсед удовлетворението, че го разбира.

— Това сигурно е вярно — каза той. — Трябва да е грях… и признак за недораслост… да робува човек на рафинирани удоволствия, без да се е възползвал от простите и естествени дарове на живота, които са толкова велики и свещени. Това е вашето мнение, ако правилно ви разбирам, минхер Пеперкорн, и макар че досега това не ми е хрумвало, мога по свое лично убеждение да се съглася с вас, след като подигнахте този въпрос. Между впрочем сигурно доста рядко се случва тези здрави и прости дарове на живота да бъдат оценени по пълното им достойнство. Положително повечето хора са твърде отпуснати и нехайни, безсъвестни и вътрешно изхабени, за да ги оценят както трябва, сигурно е така.

Могъщият мъж бе до немай-къде задоволен.

— Млади човече — каза той, — отлично. Ще ми позволите ли… нито дума повече. Моля ви да пиете с мене, да изпразните чашата до дъно, и то, като се хванем подръка. Това още не значи, че ви предлагам да си говорим братски на „ти“. Току-що смятах да ви предложа това, но си помислих, че би било малко прибързано. Но по всяка вероятност аз в най-близко бъдеще ще ви… Разчитайте на това! Но ако желаете и настоявате веднага да…

Ханс Касторп с намек препоръча предложеното от самия Пеперкорн отлагане.

— Добре, момчето ми. Добре, другарю. Признак за недораслост — добре. Добре и ужасяващо. Безсъвестни — много добре. Дарове — не добре. Изисквания! Свещени, женствени изисквания на живота към чест и мъжки сили…

Ханс Касторп изведнъж бе принуден да разбере, че Пеперкорн бе страшно пиян. Но в неговото пияно състояние нямаше нищо дребнаво и срамотно, нищо недостойно, а всичко се свързваше заедно с величието на природата му в някаква забележителна, вдъхваща страхопочитание фигура. „Сам Бакхус — помисли Ханс Касторп — се е подпирал пиян върху някого от своите ентусиазирани придружители, без да губи своята божественост, и от значение в най-висша степен е било кой е бил пиян, една личност ли или някакъв тъкач.“ Той вътрешно се съпротивяваше да намали и най-малко почитанието си към потискащия го сътрапезник, чиито културни жестове бяха отмалели, а езикът му се преплиташе.

— Ти, братко — каза Пеперкорн, отпуснал назад в свободно и гордо опиянение могъщото си тяло, протегнал ръка върху плота на масата, като леко удряше полусвития си пестник, — „ти“ в перспектива… в много близко бъдеще, ако и засега малко въздържание да… добре. Уредено. Животът… млади момко… е една жена, една проснала се жена с близки една до друга напращели гърди и голям, мек корем между широките ханшове, със слабички мишници и яки бедра, с полузатворени очи, която с великолепно, подигравателно предизвикателство изисква нашата върховна настойчивост, цялото напрежение на нашата мъжка страст, която или издържа изпита, или пропада — пропада, млади момко, разбирате ли какво значи това? Капитулацията на чувството пред живота, това е оная недораслост, за която няма нито милост, нито съжаление, нито удостояване, която безмилостно и с подигравателен смях отхвърлят… свършено е с нея, млади момко, изплюват я… Позор и безчестие са слаби думи за тази разруха и банкрут, за това страхотно бламиране. Тази недораслост е краят, адското отчаяние, свършекът на света…

Докато говореше, холандецът все повече и повече бе отпускал могъщото си тяло назад, а същевременно царствената му глава се свеждаше към гърдите, сякаш го караше насън. При последната дума обаче той със замах плесна здраво полусвития си пестник върху масата, така че деликатният Ханс Касторп, изнервен от играта и виното, от своеобразността на цялата обстановка, се сепна и стреснато вдигна страхопочитателен поглед към могъщия си събеседник. „Свършекът на света“ — колко добре отговаряше на лицето му тая дума! Ханс Касторп не си спомняше да е чувал някога тази дума освен в час по вероучение и това не бе случайно, помисли той, защото кому измежду хората, които познаваше, повече би прилягала тази гръмовна дума, кой притежаваше необходимата за нея осанка? — Да, тъй трябваше да се постави въпросът. Малкият Нафта сигурно би могъл при случай да си послужи с нея; но това би било присвояване на чуждо право и лек брътвеж, докато в устата на Пеперкорн тази гръмовна дума добиваше цялата си разрушителна и тръбогласна мощ, с една дума, библейско величие. „Боже мой — това се казва личност! — почувства той за стотен път. — Попаднах на истинска личност и тя се оказа придружителят на Клавдия.“ И неговата глава бе доста замъглена; той завъртя на място върху масата своята чаша с вино, докато другата си ръка бе пъхнал в джоба, а едното око бе присвил поради дима на цигарата, която държеше в ъгъла на устата си. Не би ли трябвало той да замълчи, след като от призвано място бяха изречени гръмовни слова? Какво да намесва тук дрезгавия си глас? Ала неговите двама демократични възпитатели — двамата по природа демократични, ако и единият да се бореше против това свое качество — го бяха свикнали на дискусии и той се увлече, както обикновено, в чистосърдечен коментар. Той каза:

— Вашите забележки, минхер Пеперкорн (що за израз бе това: забележки! Правят ли се забележки върху свършека на света?), връщат мислите ми още веднъж към това, което установихме за порока, тоест, че той представлява обида за простите и както вие казвате, свещени или както аз бих казал, класически дарове на живота, жизнените дарове от голяма величина, тъй да се каже, пренебрегвайки ги за сметка на късните и изпечени, на рафинираните удоволствия, на които човек „робува“, както се изрази един от двама ни, докато на великите удоволствия човек се „посвещава“ и „се прекланя“ пред тях. Но тук ми се струва, че се крие извинението — прощавайте, аз съм склонна към извинения натура, макар че извинението не представлява никаква величина, както ясно чувствам, — че тук се крие извинението за порока, и то особено доколкото същият се дължи на „недораслост“, както се изразихме. Вие казахте относно ужасите на недораслостта работи от такава величина, че ме виждате искрено покъртен. Но аз смятам, че порочният човек съвсем не е нечувствителен към тия ужаси, а, напротив, напълно ги познава, докато капитулацията на неговите чувства пред класическите дарове на живота го тика към порока, при което, значи, няма и не трябва да има обида за живота, тъй като всичко това може да бъде прието и за преклонение пред него, и то доколкото рафинираните удоволствия представляват средства за опиянение и въздигане, стимуланти, както ги наричат, подпорни и стълбици за силите на чувствата, затова и, значи, животът е тяхната цел, техният смисъл, любовта към чувствата, стремежът на недораслостта към чувства… Искам да кажа…

Какви ги говореше той? Не стигаше ли демократичното безсрамие на казаното… „един от нас двамата“, когато се касаеше до личност и до него? Да не би пък да черпеше смелост за това свое нахалство от някои минали събития, които поставяха в неизгодна светлина известни настоящи правопритежания? Дотам ли се бе забравил, че на всичко отгоре трябваше да се забърка в един не по-малко безсрамен анализ на „порока“. Нека сега види как ще се измъкне от това положение; тъй като ясно бе, че бе призовал нещо страхотно.

Докато гостът му говореше, минхер Пеперкорн бе застинал в своето отпуснато назад положение с глава, склонена върху гърдите, така че можеше да се усъмни човек дали думите на Ханс Касторп проникват в съзнанието му. Сега обаче постепенно, докато младият човек се забъркваше, той почна да се изправя от облегалката, все по-високо й по-високо, в пълен ръст, като същевременно величествената му глава почервеняваше и подпухваше, арабеските по челото му се издигаха и обтягаха, а малките му бледи очи застрашително се разшириха. Какво назряваше? Изглежда, се готвеше избухване, в сравнение с което предшестващото щеше да бъде само леко раздразнение. Долната устна на нашия минхер гневно, плътно се прилепи към горната, така че ъглите на устата увиснаха и брадата се издаде напред, а дясната му ръка бавно се издигна от плота на масата на височина на главата и по-високо, взимайки широк замах за един унищожителен удар върху демократичния бърборко, който, изпълнен със страх и все пак авантюристично възрадван от тази картина на изразителен царствен гняв насреща му, с мъка прикриваше и страха, и желанието си да побегне. Той каза бързо, за да изпревари събитията:

— Естествено изразих се погрешно. Цялата работа е въпрос на формат, нищо повече. Човек не може да нарече порок това, което има формат. Порокът никога няма формат. Рафинираните удоволствия нямат формат. Но още от изконни времена човешкият стремеж към чувството е получил едно помощно средство, едно упоително и ободрително средство, което спада към класическите дарове на живота и е характерно със своята простота и свещеност, значи, не с порочността си, помощно средство от формат, ако мога така да се изразя, виното, значи, един божи дар за човечеството, както още старите хуманистични народи са твърдели, филантропичното изобретение на един бог, с когото е свързана дори цивилизацията, позволете ми тази забележка. Защото казват, че благодарение на изкуството да садят лозя и да правят вино хората са излезли от състоянието на суровост и са постигнали благонравието; и днес още народите, които садят лозя, биват смятани или сами се смятат за по-благонравни от ония, които не познават гроздето, кимврите, което сигурно заслужава да се вземе пред вид. Тъй като оттук излиза, че благонравието съвсем не е дело на разума и на добре артикулираната трезвеност, а по-скоро има нещо общо с въодушевлението, с опиянението и освеженото чувство — не е ли това, ако мога да се осмеля и да ви запитам, и вашето мнение по този въпрос?

Какъв дявол, този Ханс Касторп! Или както господин Сетембрини би се изразил с писателско изящество, какъв „умник“. Непредпазлив и дори дързък в разговори с изтъкнати личности — а след това достатъчно гъвкав, за да се измъкне от забърканата каша. Той, първом, всред най-заплетеното положение и съвсем импровизирано спаси честта на винопийците по най-приличен начин, после, съвсем мимоходом, докара разговора върху благонравието, с което, разбира се, праисторическото застрашително държане на минхер Пеперкорн едва ли имаше нещо общо, и накрай охлаби и отне смисъла на това държане, като постави на своя забележителен събеседник един въпрос, на който не бе възможно да се отговори с вдигнат пестник. И наистина холандецът се отказа от своята допотопна яростна мимика; бавно ръката му се спусна върху масата, кръвта се отля от главата му; „отърва се!“ — можеше да се прочете върху неговата само още условно и закъсняло заплашваща физиономия, бурята се разнесе, а освен това сега и госпожа Шоша се намеси, като обърна вниманието на своя придружител върху все повече разпространяващия се упадък на веселието.

— Драги приятелю, вие пренебрегвате гостите си — каза тя на френски. — Прекалено се посвещавате на този господин, с когото безспорно има да разрешавате важни работи. Но междувременно хората почти престанаха да играят и аз се боя, че скучаят. Не искате ли да приключим?

Пеперкорн незабавно се извърна към сътрапезниците си. Вярно бе: деморализация, летаргия, тъпоумие се ширеха навред; гостите се занимаваха с глупости като оставен без надзор училищен клас. Някои вече заспиваха. Пеперкорн веднага пое отпуснатите юзди.

— Господа и дами! — викна той с вдигнат показалец и този остър като копие пръст бе като размахната сабя или като знаме, а неговият призив прозвуча като едно: „След мене, който не е страхливец!“, тъй както командирът спира едно започнало вече отстъпление. Неговата личност се хвърли в боя и веднага се почувства нейното ободрително и обединително въздействие. Отпуснатите физиономии се стегнаха, хората се съвзеха и усмихнато закимаха към бледите очи под идолската плетеница върху челото на могъщия домакин. Той обая всички и отново ги мобилизира, като събра върховете на показалеца и палеца си, а другите дългоноктести пръсти разпери нагоре. Той протегна своята бранеща и възпираща капитанска ръка, а от неговите болезнено разтеглени устни се отрониха слова, чиято разпокъсана неяснота се отрази с пълна мощ благодарение на това, че се опираше на такава личност.

— Господа и дами — добре. Плътта, господа и дами, е едно такова нещо… Уредено. Не — позволете ми, — в писанието я наричат „слаба“, тоест податлива на някои изисквания… Но аз апелирам към вашето… с една дума, господа и дами, аз а-пе-лирам. Вие ще ми кажете: сънят. Добре, господа и дами, отлично, великолепно. Аз обичам и уважавам съня. Прекланям се пред неговото дълбоко, сладко, осветяващо блаженство. Сънят спада към — как ги нарекохте, млади момко? — към класическите дарове на живота от първия, от най-първия — моля ви се — от върховния разред, господа и дами. Все пак отбележете си и си припомнете: Гетсимания. „И взе със себе си Петра и двамата Зеведееви синове. Тогаз им казва: «Постойте тука и бъдете будни с мене.»“ Спомняте ли си? „И идва при учениците си, та ги намерва заспали и казва на Петра: «Така ли не можехте един час да постоите будни с мене?»“ Интензивно, господа и дами. Проникновено. Вълнуващо. „И като дойде, намерва ги пак заспали; защото очите им бяха отегнали. И казва им: «Спете сега и почивайте; ето приближи часът…»“ Господа и дами, пронизително, сърцераздирателно.

Всички действително бяха покъртени до дън душа и посрамени. Той бе скръстил ръце пред гърдите си върху тясната си брада и бе наклонил встрани главата си. Неговият блед поглед се бе пречупил от това, което разпокъсаните му устни бяха разказали за самотната смъртна болка. Госпожа Щьор се разхълца. Госпожа Магнус въздъхна дълбоко. Прокурорът Параван сметна за целесъобразно, един вид като представител и пълномощник на компанията, да отправи с приглушен глас няколко думи към уважаемия домакин, за да го увери, че всички до един стоят зад него. Тук сигурно имало някакво недоразумение. Всички били свежи и бодри, безгрижни и весели и от душа и сърце се забавлявали. Тази вечер излязла толкова красива, празнична, с една дума, необикновена — всички разбирали и чувствали това и засега никой не помислял да се възползува от съня, това благо на живота. Минхер Пеперкорн можел да разчита на гостите си, на всеки един от тях.

— Отлично! Великолепно! — извика Пеперкорн и се изправи на мястото си. Ръцете му се разделиха, разпериха се и се издигнаха нагоре с длани навън като за езическа молитва. Неговата забележителна физиономия, току-що изкривена в болка като готическа пластика, разцъфтя богато и весело; изведнъж върху бузата му се показа и една сибаритска трапчинка. — Ето, приближи часът… — И той поиска листа, тури си едно рогово пенсне, чийто наносник стигаше чак до челото му, и поръча шампанско, три бутилки Mumm Co, cordon rouge, tres sec[8], към тях пети фур, изискани конусовидни лакомства за гастрономи, покрити с цветен захарен пласт, крехки като бисквити, пълни с шоколаден и фъстъчен крем, които сервираха в книжни фунийки, завършващи с богата дантела. Госпожа Щьор си облизваше всичките пръсти, докато ядеше от тях. С небрежна обиграност господин Албин освободи първата тапа от нейните телени превръзки, разхлаби гъбовидната запушалка от декорираното гърло на бутилката и с един гърмеж като от детско пищовче я пусна да литне към потона, след което с красиво движение обви бутилката с една салфетка, за да налее чашите. Благородната пяна накваси покривката на масичката за сервиране. Длъгнестите столовати чаши звъннаха и всички на един дъх изпиха първата чаша — ледената газирана течност наелектризира стомасите им. Очите заблестяха. Играта бе свършила, без никой да се бе потрудил да прибере картите и парите от масата. Компанията потъна в блажено спокойствие, започнаха несвързани разговори, чиито елементи произхождаха от някакво повишено чувство у всички, които бяха изпаднали в едно архипримитивно състояние и сякаш щяха да изкажат най-красивите неща; по пътя на взаимните съобщения те обаче стигнаха до една откъслечна, фъфлеща, отчасти индискретна, отчасти неразбираема галиматия, която би могла да предизвика яростен свян у всеки новоприсъединил се трезвен човек, но сътрапезниците безропотно я понасяха, тъй като всички бяха потънали в едно и също състояние на безотговорност. На госпожа Магнус дори пламнаха ушите и тя призна, че чувства как животът протича по жилите й, но това, изглежда, не се хареса на господин Магнус. Хермине Клефелд бе облегнала гърба си върху рамото на господин Албин, подлагайки му чашата си, за да я напълни. Пеперкорн командваше вакханалията с културните жестове на своите копиевидни пръсти и се грижеше за интендантското снабдяване. Той поръча кафе след шампанското. Мока-дубъл, което отново бе придружено от „хляб“ и от сладки и люти питиета, кайсиева ракия, шартрьоз, крем дьо ваний и мараскино за дамите. После имаше още подкиселени филета от риба, към тях бира, а накрая чай, и то както китайски, тъй и лайков — за ония, които не предпочитаха да останат при шампанското и ликьорите или да се завърнат към някое по-сериозно вино както самият минхер; след полунощ той заедно с госпожа Шоша и Ханс Касторп реши да се поразведри с едно швейцарско червено вино с добродушно тръпчив вкус и с истинска жажда гаврътваше чаша след чаша от него.

Тържеството продължи още един час, поддържано отчасти от вцепеняващото, тежко като олово опиянение, отчасти от своеобразното удоволствие да не мигнат цялата нощ, отчасти от въздействието на една личност като Пеперкорн, отчасти и от назидателния пример на свети Петър и Апостолите, защото никой не искаше да прояви като тях плътска слабост. Общо казано, женската част като че ли по-малко бе застрашена в това отношение. Защото, докато мъжете, зачервени или бледи, протягаха напред нозе и надуваха бузи, докато само машинално от време на време вдигаха чашите си и не бяха вече въодушевени от тая повинност, жените се оказаха по-дейни. Хермине Клефелд, подпряла голите си лакти на масата, а лицето върху ръцете си, със смях показваше на разхихикалия се Тинг-Фу емайла на предните си зъби; в същото време госпожа Щьор, придръпвала брадичката си върху изнесеното напред рамо, кокетирайки, се стремеше да спечели прокурора за живота. Госпожа Магнус бе стигнала дотам, че се бе разположила върху скута на господин Албин и го дърпаше за крайчеца на ухото, което господин Магнус, изглежда, възприемаше по-скоро с облекчение. Подканиха Антон Карлович Ферге да разкаже историята на своя плеврошок, но езикът му се преплиташе и той не я доразказа, като честно обяви банкрута си, който единодушно и с викове бе посрещнат като нов повод за пиене. По едно време Везал горчиво се разплака — сълзите му извираха от някакви скръбни дълбини, но езикът му вече не бе в състояние да допусне сътрапезниците си да надникнат там; кафето и конякът скоро възвърнаха душевното му равновесие; между впрочем той с тия свои хълцащи гърди, с набръчканата и обляна в сълзи брадичка възбуди най-голям интерес у Пеперкорн, който с навирения си показалец и високо вдигнатите си арабески обърна внимание на всички върху състоянието на Везал.

— Това е… — каза той. — Това пък наистина е… не, позволете ми, това е свещено! Избърши му брадичката, дете мое, вземи салфетката ми! Или още по-добре, недей прави това. Той сам не го желае. Господа и дами: свещено! Свещено във всеки смисъл — и в християнския, и в езическия! Първичен феномен! Феномен от първа, от най-висша… Не, не, това е…

Фразите като „това е“, „това пък наистина е“ определяха изобщо неговите ръководещи, обясняващи изказвания, с които придружаваше своите точни, ако и накрай вече малко комични културни жестове и цялото свое представление. Той си бе изработил някакъв начин да вдига над ухото си образувания от свития показалец и палеца пръстен и шеговито да скланя към обратната страна главата си, предизвиквайки същите чувства, които би предизвикал например един престарял жрец на някакъв чужд култ, когато с надиплени одежди и странна грация танцува пред жертвеника. После пък, разположил се нашироко в своето величие, обхванал с мишница облегалката на съседния стол, той, за всеобща изненада, принуди всички да се вглъбят заедно с него в живата и проникновена представа за утрото — онова мразовито, тъмно зимно утро, когато жълтеникавата светлина на нощната лампа се отразява през прозореца между голите клони, които тръпнат вънка всред ледената ранина, остри като грач на врана… С намеци той успя толкова ярко да обрисува това прозаично ежедневие, че всички изтръпнаха, особено след като спомена и за ледената вода, която в този ранен час човек изстисквал от голяма гъба върху тила си и която нарече свещена. Това бе само едно отклонение, едно примерно наставление върху предлаганите ни от живота неща, фантастична импровизация, която изостави, за да обърне отново своята подчиняваща настоятелност и вездесъща си чувственост към нарушената празничност на късния нощен час. Той се показа влюбен във всяко достижимо женско същество, безразборно и без оглед на лицето. На прислужницата джудже направи предложения от такъв характер, че свръхедрото старешко лице на това уродливо същество се покри с ухилени бръчки; направи на госпожа Щьор комплименти от такъв калибър, че тая простачка още по-грозно изнесе едното си рамо напред и се закипри до полуда; помоли госпожица Клефелд да го целуне по голямата, разпокъсана уста и заухажва дори безутешната госпожа Магнус — всичко това не пречеше на нежната му привързаност към неговата придружителка, чиято ръка често издигаше с галантно благоговение до устните си.

— Виното — каза той, — жените… Това е… Това пък наистина е… Позволете ми… Свършекът на света… Гетсимания…

Към два часа се разнесе новината, че „старецът“ — значи, придворният съветник Беренс — настъпвал в усилени преходи към салоните. В същия миг избухна паника всред изнервената компания. Запремятаха се столове и охладителни кофички. Народът побягна през читалнята. Пеперкорн, обзет от царствена ярост заради неочакваното разтурване на тоя празник на живота, удари пестник върху масата и нарече бегълци „страхливи роби“, но Ханс Касторп и госпожа Шоша успешно го примириха с мисълта, че на това пиршество, което бе продължило шест часа, и без това би трябвало веднъж да се тури край; той благосклонно изслуша напомнянето за свещеното удоволствие на съня и се съгласи да го заведат до леглото му.

— Подкрепяй ме, дете мое! Подкрепяй ме ти пък от другата страна, млади момко! — каза той на госпожа Шоша и Ханс Касторп. Така те помогнаха при издигането на тежкото му тяло от стола, предложиха му мишниците си и той се хвана за тях; после се упъти към покоите си, тръгна широко разкрачен, навел могъщата си глава върху едно от вдигнатите си рамене, като се олюляваше и изтикваше встрани ту единия, ту другия от водачите си. В действителност това, дето се бе оставил тъй да го направляват и подпират, бе само един царски лукс, който бе решил да си позволи. Вероятно би могъл, ако станеше нужда, и сам да се движи — но той бе презрял едно напрежение, за да прикрие свенливо пиянството си, това би имало смисъл само при дребни и подчинени същества, докато той очевидно ни най-малко не се срамуваше, а, напротив, чувстваше се велик и прекрасен в състоянието си и по царски се забавляваше, когато блъскаше, клатушкайки се, своите водачи и служители надясно и наляво. Пътем той заяви:

— Деца… Безсмислица… Ние естествено съвсем не сме… Ако в този момент… Щяхте да видите… Смешна работа…

— Смешна работа! — потвърди Ханс Касторп. — Без каквото и да е съмнение! Човек отдава дължимото на класическия дар на живота, като в негова чест открито се кандилка по малко. В замяна на това, сериозно… И аз си плащам дължимото, но въпреки всичкото тъй наречено пиянство напълно си давам сметка, че имам извънредната чест да придружа до леглото една подчертана личност, толкова слабо все пак влиянието на алкохола дори върху мене, който, що се отнася до формата, изобщо не мога да се сравнявам…

— Ех ти, дърдорко — каза Пеперкорн и олюлявайки се, го блъсна о стълбищното перило, като увлече със себе си и госпожа Шоша.

Слухът за пристигането на придворния съветник явно излезе лъжлив тревожен изстрел. Може би умореното джудже го бе пуснало, за да разпръсне компанията. При тия обстоятелства Пеперкорн се спря и пожела да се върне, за да си допие, но от двете му страни почнаха да го увещават в по-разумен смисъл и така той отново позволи да го поведат.

Малаецът камердинер, това човече с бяла вратовръзка и черни копринени обувки на краката, очакваше своя повелител на коридора пред вратата на апартамента и пое вече грижата за него с поклон, при който тури едната си ръка върху гърдите.

— Целунете се! — заповяда Пеперкорн. — Целуни накрая тази очарователна жена по челото, млади момко! — каза той на Ханс Касторп. — Тя няма да има нищо против и ще ти отвърне със същото. Направете го за мое здраве и с мое разрешение! — каза той, но Ханс Касторп се възпротиви.

— Не, ваше величество! — каза той. — Прощавайте, но няма как.

Пеперкорн, облегнат върху слугата си, вдигна нагоре своите арабески и пожела да узнае защо няма как.

— Защото не мога да разменям с вашата спътница целувки по челото — каза Ханс. Касторп. — Желая ви най-приятна почивка. Не, това би било, отдето и да го погледне човек, пълна безсмислица.

А тъй като и госпожа Шоша вече се бе упътила към вратата на стаята си, Пеперкорн пусна опърничавия млад мъж да си върви, като, разбира се, някое и друго време го проследи с поглед през своето рамо и през рамото на малаеца, вдигнал нагоре сбръчканите плетеници на челото си, удивен от едно непокорство, с каквото неговата господарска натура, изглежда, не бе свикнала да се сблъсква.

[2] Двадесет и едно (фр.) — хазартна игра на карти. ↑

[3] Тук: каква глупост (фр.). ↑

[4] Това намек ли е? (фр.) ↑

[5] Като някакъв дивак! (фр.) ↑

[6] Това е прелестно (фр.). ↑

[7] Нашият бъбрив приятел от Средиземноморието (фр.). ↑

[8] Червена лента, твърде сухо (фр.). ↑

Минхер Пеперкорн (още за него)

Минхер Пеперкорн остана в санаториума „Бергхоф“ през цялата тая зима — доколкото бе останало от нея — и чак до пролетта, така че на края се състоя един достопаметен излет до долината Флюела и до тамошния водопад (взеха участие и Сетембрини, и Нафта)… На края? Значи, след това вече не остана повече в санаториума? — Не, не остана повече. — Замина ли си? — И да, и не. — И да, и не? Моля, без потайности! Ще съумеем да запазим самообладание. И лейтенант Цимсен умря, да не говорим за другите по-малко почтени танцьори на смъртта. Незначителният Пеперкорн, значи, бе отнесен от своята злокачествена тропическа треска? — Не, не беше такъв случаят, но за какво е това нетърпение? Трябва да уважаваме като условие на живота и разказа това, че не всичко се случва изведнъж, и едва ли някой ще пожелае да се опълчи против дадените от бога форми на човешкото познание! Нека отдадем на времето поне толкова чест, колкото позволява характерът на нашата история. И без друго то не е особено дълго, движи се в края на краищата с едно „тумбур-лумбур“ или, ако сме се изразили много шумно, с едно „фррр!“. Една стрелка измерва нашето време, ситни, сякаш мери секунди, докато всеки път един бог само знае какво значение има моментът, когато тя, хладнокръвно и без да спре, минава през своята връхна точка. Година вече, това поне е сигурно, се намираме тук горе, шемет ни обхваща, то е един порочен сън без опиум и хашиш, някой съдия би осъдил нашата нравственост — и все пак ние преднамерено противопоставяме на злокачественото замъгляване много разумна яснота и логическа острота! Неслучайно, нека ни бъде признато това, ние сме си избрали за общуване глави като господата Нафта и Сетембрини, вместо например да се обкръжим с разни незначителни пеперкорновци — а това естествено ни довежда до едно сравнение, което в много отношения и особено що се отнася до формата, излиза в полза на новопоявилия се и което Ханс Касторп премисляше, когато лежеше в своята балконска лоджия и си признаваше, че въпреки тяхната изключително добра артикулация двамата възпитатели, които бяха взели душата му помежду си, пред Питер Пеперкорн чисто и просто се смаляваха като джуджета, така че бе склонен да ги нарече „дърдорковци“, както холандецът го бе нарекъл в една царствено пиянска закачка; много добре и щастливо се докараха работите, че херметическата педагогика го бе поставила в съприкосновение още и с една безспорна личност.

Това, че тази личност излезе на сцената като съпроводител на Клавдия Шоша и, значи, като значително препятствие, бе отделен въпрос; Ханс Касторп не се остави той да го заблуди в преценките му. Не се остави, повтаряме, да го заблуди поради своето искрено и навремени дръзко съчувствие към един човек от формат — само защото живеел на общи разноски с една жена, от която Ханс Касторп бе взел през карнавалната нощ един молив назаем. Това не му бе присъщо — при което ние очакваме, че някои мъже или жени от нашия кръг ще бъдат скандализирани от такава „липса на темперамент“ и биха предпочели той да ненавижда и отбягва Пеперкорн, да го нарича на ум дърто магаре и фъфлещ пияница, вместо да го посещава, когато го хване треската, да сяда до леглото му, да разговаря с него — което естествено се отнася само до неговия, на Ханс Касторп, принос към разговорите, а не до приноса на великолепния Пеперкорн, — вместо да се поддава на въздействието на тази личност с любознателността на просвещаващ се пътешественик. Това обаче той вършеше и ние го разказваме, равнодушни към опасността някой да си спомни по тоя случай за Фердинанд Везал, който бе носил пардесюто на Ханс Касторп. Това припомняне няма никакво значение. Нашият герой не бе никакъв Везал. Дълбините на мизерията не бяха негова специалност. Той само чисто и просто не бе „герой“, тоест: не допускаше жената да определя неговото отношение към мъжете. Верни на нашия принцип да не го правим нито по-добър, нито по-лош, отколкото си беше, ние установяваме, че той отхвърляше — не съзнателно и изрично, а съвсем простодушно, — отхвърляше всяко въздействие на някакъв роман върху справедливата преценка на собствения си пол и върху желанието да придобие полезни за културата си преживявания в тази сфера. Това може и да не се понрави на жените — ние имаме основание да твърдим, че госпожа Шоша неволно се дразнеше; вадим заключението си от някоя и друга язвителна забележка, която тя изпускаше и която по-нататък ще вместим — но може би именно това негово качество го правеше толкова подходящ обект за споровете между педагозите.

Питер Пеперкорн дълго лежа болен — не бе за чудене, че то му се случи тъкмо след оная първа вечер на картите и шампанското. Почти всички участници във въпросното предълго и напрегнато увеселение се бяха почувствали зле, без да изключваме Ханс Касторп, който получи силно главоболие, но неговото неразположение не му попречи да направи едно посещение на заболелия свой снощен угостител: помоли малаеца, когото срещна на коридора на първия етаж, да съобщи за него на Пеперкорн и веднага биде поканен.

Той пристъпи в спалнята с две легла на холандеца през един салон, който я отделяше от спалнята на госпожа Шоша, и я намери, че се отличава от средния тип на стаите в „Бергхоф“ — беше и по-голяма, и по-елегантно обзаведена. Там имаше копринени фотьойли и масички с вити крака; мек килим покриваше пода, а и леглата не бяха от типа на обикновените хигиенични смъртни легла, те бяха дори разкошни: от полирано черешово дърво с месингови обковки и имаха един малък общ балдахин — без странични завеси, — просто малък, приютяващ, обединяващ балдахин.

Пеперкорн лежеше на един от двата кревата и четеше през своето високо кацнало рогово пенсне вестник „Телеграаф“. Върху червения копринен юрган бяха разпръснати книги, писма и вестници. Върху стола до него имаше сервиз за кафе, а върху нощната масичка — една полуизпразнена бутилка червено вино — снощното, наивно тръпчивото — между разни шишета с лекарства. Ханс Касторп се учуди малко, когато видя, че холандецът не носи бяла риза, а вълнена, с дълги ръкави и закопчани маншети; ризата беше без яка, с кръгло изрязан околовратник, и плътно прилягаше върху широките плещи и могъщите гърди на стария мъж: човешката грандиозност на главата му върху възглавницата бе още по-подчертана, още по-небуржоазна благодарение на това облекло, което придаваше на неговата фигура нещо отчасти народностно, работническо и нещо отчасти всевечно, бюстообразно.

— На всяка цена, млади момко — каза той, като хвана за високия наносник роговото пенсне и го свали. — Моля ви се… в никой случай. Напротив.

И Ханс Касторп седна до него, прикривайки своето състрадателно учудване — ако чувството, което му наложи неговото правдолюбие, не бе дори истинско възхищение — зад един любезен и бодър брътвеж, подпомаган от Пеперкорн със забележителна откъслечност и крайно настоятелни жестове. Той не изглеждаше добре, жълт, имаше болен и изтощен вид. Към сутринта получил силен пристъп на треска, от която се чувствал отпаднал независимо от последиците на снощния гуляй.

— Ние снощи прекалихме — каза той. — Не, позволете ми, зле и много! Вие сте още… добре, няма що… Но на моите години и при това разклатено… Дете мое — обърна се той с нежна, но решителна строгост към току-що влизащата от салона госпожа Шоша, — всичко е добре, но аз ви повтарям, че трябваше повече да внимавате, да ми попречите…

Сякаш някаква надигаща се царствена ярост имаше при тия думи във физиономията и гласа му. Но човек трябваше само да си представи каква буря би избухнала, ако сериозно се бяха опитали да му попречат да пие, за да измери цялата неоправданост и неразумност на упрека му. Това, изглежда, принадлежи към величието. Затова и неговата спътница не обърна внимание на думите му, а поздрави Ханс Касторп, който бе станал на крака — между впрочем без да му подаде ръка; само с усмивка, помахване с ръка и поканата: „ама нека“ седне отново и „ама нека“ не си прекъсва разговора с минхер Пеперкорн… Тя се поразшета из стаята, накара камердинера да изнесе кафения сервиз, изчезна за малко и с котешка стъпка отново се върна, за да вземе, права, и тя малко участие в разговора или — ако трябва да предадем неопределеното впечатление на Ханс Касторп — да го понадзирава. Естествено! Тя можеше да се прибере в санаториума „Бергхоф“, свързана с една личност от голям формат; но когато оня, който я бе очаквал толкова дълго, оказваше на тази личност необходимото уважение в един разговор на мъж с мъж, тя прояви безпокойство и дори язвителност с това нейно „ама нека“ и „ама нека не“. Ханс Касторп се усмихна, като се поприведе към коляното си, за да прикрие усмивката си, а същевременно вътрешно пламна от радост.

От бутилката върху нощната маса Пеперкорн му наля чаша вино. При обстоятелства като днешните, каза холандецът, най-доброто било пак да започнат оттам, където през миналата нощ били престанали, пък и това искрящо вино вършело същата работа като газираната вода. Той се чукна с Ханс Касторп, който, пиейки, гледаше как насреща му луничавата остроноктеста капитанска ръка с пристегнатите маншети на вълнената риза вдигна чашата, как широките, неочертани устни се прилепиха около ръба й и как виното преминаваше през дигащия се и спадащ гръклян на работник или бюст. После заговориха за лекарството върху нощната масичка, този кафяв сироп, от който Пеперкорн по нареждане и от ръката на госпожа Шоша глътна една лъжица — то бе някакъв антипиретикум, съставен в голямата си част от хинин; Пеперкорн даде на госта си да опита малко от него, за да го запознае с характерния, горчиво-ароматичен вкус на препарата, а после се разпростря в хвалби за хинина, който бил благодатен не само поради своето бактерицидно въздействие и своето лекуващо влияние върху топлинния център, но трябвало да се оцени и като тоническо средство: той намалявал белтъчната обмяна, подпомагал възприемането на храната, с една дума, бил истинско освежително питие, великолепно подкрепително, ободряващо и оживително средство — между впрочем и упоително средство; човек лесно можел да се понапие от него и да дойде на градус, каза той, като забележително разиграваше пръстите и главата си и отново заприлича на танцуващия езически жрец.

Да, великолепно вещество — хининовата кора! Между впрочем нямало още триста години, откак фармакологията на нашия континент се била запознала с нея, и нямало още столетие, откак химията била открила алкалоида, на който се дължали нейните качества, тоест хинина — била го открила и до известна степен анализирала; тъй като химията не била в състояние да твърди, че е напълно наясно относно неговите свойства, нито пък е в състояние да го произведе по изкуствен път. Нашата лекарствена наука постъпвала добре, като не се перчела прекалено със знанията си, тъй като и в други случаи била изпадала в същото положение, както с хинина: тя знаела това-онова за динамиката, за въздействията на веществата, обаче доста често я поставял в неудобно положение въпросът на какво, точно погледнато, се дължат тези въздействия. Нека младият човек хвърлел един поглед върху токсикологията — никой нямало да го осведоми върху елементарните свойства, които обуславят въздействията на тъй наречените отровни вещества. Да вземели за пример змийските отрови — за които нищо повече не било известно освен това, че тези животински субстанции чисто и просто спадали към белтъчните съединения, съставени били от различни белтъчни тела, които само в един определен — а всъщност още съвсем неопределен — състав упражнявали своето поразително въздействие: вкарани в кръвообращението, те предизвиквали ефекти, на които човек можел само да се чуди, тъй като не сме били свикнали да съгласуваме белтъка с отровата. Но в света на субстанциите, каза бледоокият Пеперкорн, като държеше уточняващия пръстен и щръкналите като копия останали пръсти на еднаква височина с подпряната от възглавницата глава с арабеските на челото, в света на субстанциите положението било такова, че всички едновременно криели и живот, и смърт: всички били същевременно и лекарства, и отрови, фармакологията и токсикологията били едно и също нещо, от отровата човек оздравявал, а това, което смятали за носител на живота, при известни обстоятелства умъртвявало за секунда с един-единствен вцепеняващ удар.

Той говореше много настоятелно и необикновено последователно за лекарствата и отровите и Ханс Касторп го слушаше внимателно, кимайки с наклонена косо глава, погълнат по-малко от съдържанието на словата, което, изглежда, му бе по сърце, отколкото от мълчаливото изследване на въздействието на личността, което в края на краищата бе също така необяснимо като въздействието на змийските отрови. Динамиката, каза Пеперкорн, била всичко в света на субстанциите — останалото било напълно условно. И хининът бил лековита отрова от първостепенна сила. От четири грама хинин човек оглушавал, губел равновесие, не му стигал въздухът, зрението му се накърнявало като от атропина, замайвал се като от алкохол, а работниците в хининовите фабрики били с възпалени очи и подпухнали устни, страдали от обриви на кожата. И той почна да разказва за cinchona, хининовово дърво в девствените лесове на Кордилерите, където растяло на три хиляди метра височина и откъдето неговата кора толкова късно била пренесена в Испания като „Йезуитски прах“, докато туземците на Южна Америка отдавна познавали силата й; той описа необятните хининови плантации на холандското правителство в Ява, отдето всяка година милиони фунтове червеникави, също като канелата навити на тръбици кори заминавали с параходи за Лондон и Амстердам… Бивало си ги изобщо тия кори, тия външни тъкани на разните дървесни растения — от епидермата до камбия, — те почти винаги притежавали извънредни динамични качества: и за добро, и за зло; знанията на цветнокожите народи далече надвишавали нашите. На някои острови, източно от Нова Гвинея, младите хора си приготовлявали едно любовно магическо средство, като стривали на прах кората на едно определено дърво, което вероятно било някакво отровно дърво, като дървото antiaris toxicaria в Ява, което подобно на дървото manzanilla със своите изпарения отравяло въздуха наоколо си и замайвало до смърт хора и животни — та стривали на прах кората на това дърво, размесвали праха със ситно накълцан кокосов орех и свивали тая смес в някакво листо, след което я изпичали. После чакали да заспи недостъпната любима, попръсквали лицето й със сока на сместа и тя се запалвала от любов към този, който я бил напръскал. Имало и кори на корени, които си ги бивало, например на едно виещо се растение в Малайския архипелаг, наречено strychnos Tieute, от което туземците приготвяли, с добавка от змийска отрова, една дрога, известна под името „Упас-Раджа“, която, вкарана в кръвта, например чрез стрела, по най-бързия начин причинявала смърт, без някой да можел да обясни на младия Ханс Касторп как всъщност ставало това. Изяснено било само едно: че дрогата „Упас“ била близка в динамично отношение със стрихнина… И Пеперкорн, вече съвсем изправен в леглото, повдигаше навремени с леко разтрепераната си капитанска ръка чашата до неочертаните си устни, за да отпие с големи, жадни глътки от швейцарското вино; той заразправя за дървото Врански очи от Брега на Чоламандалам, от чиито оранжево-жълти гроздовидни плодове, от „вранските очи“, се получавал най-динамичният алкалоид, наречен стрихнин — разправяше с понижен до шепот глас и вдигнато нагоре челно петолиние за пепелявосивия клонак, за поразително бляскавите листа и за жълто-зелените цветове на това дърво, така че пред очите на младия Ханс Касторп се появи една и печална, и истерично разноцветна картина на някакво дърво и в края на краищата взе, че го достраша малко нещо.

Сега пък се намеси и госпожа Шоша, като каза, че тъй не бивало — разговорът уморявал Пеперкорн, можел отново да му върне треската и колкото и да не й се искало да прекъсне тази entrevue[9], все пак била принудена да помоли Ханс Касторп да привършат за днес. Това той стори, но през следващите месеци често пъти още, след някой квартанен пристъп, присядаше до леглото на царствения мъж, докато госпожа Шоша ту се явяваше, ту си отиваше, надзиравайки разговора или взимайки с по няколко думи участие в него, но и в дните, когато Пеперкорн не го тресеше, той прекарваше по някой и друг час с него и неговата накитена с бисери спътница. Защото, когато холандецът не бе на легло, той рядко пропускаше да събере след вечерята около себе си една малка, подбрана, меняща състава си компания измежду гостите на „Бергхоф“ — на карти, на чаша вино и на различни други забавления, — било и един от салоните, както първия път, било в ресторанта, при което Ханс Касторп по навик заемаше мястото си между пренебрежително безгрижната жена и забележителния мъж, а дори и навън излизаха заедно, правеха общи разходки, в които взимаха участие например господата Ферге и Везал, а скоро и Сетембрини, и Нафта, духовните противници, с които бе изключено да не се срещнат; Ханс Касторп направо се смяташе за щастлив, че ги бе запознал с Пеперкорн и в същото време най-сетне и с Клавдия Шоша — без да го бе никак грижа дали това запознаване и свързване бе добре дошло, или не за двамата любители на пренията и потайно осланяйки се на обстоятелството, че те имат нужда от педагогически обект и ще се примирят с една нежелателна компания пред опасността да се лишат от него, свидетеля на техните спорове.

И той действително не се измами в едно: членовете на неговия разноцветен приятелски кръг свикнаха поне с това, че не могат да свикнат едни с други — между тях имаше, разбира се, достатъчно обтегнатост, хладина и дори мълчалива враждебност и ние сами се учудваме как нашият незначителен герой съумя да ги задържи около себе си; обясняваме си това с известна дяволита жизнерадост на неговата натура, която го караше да намира, че всичко „заслужава да се чуе“ и която можеше да бъде наречена даже любезност в смисъл, че й се удаваше не само да го свързва с най-разновидните лица и личности, но до известна степен да свързва помежду им дори тях.

Чудновати отношения в тази или онази посока! Блазни ни да разкрием за момент техните преплетени нишки, тъй както сам Ханс Касторп ги наблюдаваше по време на тия разходки със своя дяволит и жизнерадостен поглед. Там беше клетият Везал, който изгаряше от копнеж по госпожа Шоша и унизително се прекланяше пред Пеперкорн и Ханс Касторп — пред единия заради господстващото настояще, пред другия заради миналото. Там беше и самата Клавдия Шоша, грациозно, меко пристъпващата болна пътешественица, крепостна на Пеперкорн, и то положително по убеждение, но въпреки това винаги малко обезпокоена и вътрешно наострена, задето виждаше рицаря на една отколешна карнавална нощ в такива добри отношения с нейния повелител. Не беше ли почти от същия характер смущението, което определяше отношението й към господин Сетембрини? Към този сладкодумец и хуманист, когото не можеше да понася и наричаше безчовечен и високомерен? Към Ханс Касторповия приятел и възпитател, от когото много й се искаше да подири сметка за думите, които бе извикал по приличния млад германец, по този красив дребничък буржоа от добро семейство и с възпален участък, тогава, когато той се бе упътил право към нея — сметка за думите на някакъв средиземноморски език, от които тя нито сричка не разбра, тъй както и той не разбираше нейния матерен език, само че нейното пренебрежение бе по-малко сигурно от неговото. Ханс Касторп, влюбен, както обикновено казват, „до уши“, но не във веселичкия смисъл на този израз, а тъй, както човек обича, когато случаят е и забранен, и неразумен и когато не може да се възпее със спокойните песнички на равнината — тежко влюбен, значи, и затова зависим, подчинен, страдащ и услужлив, все пак бе съумял да скъта в това свое робство една удовлетворителна дяволитост, за да знае много добре каква стойност би могла да има и да запази неговата преданост към гъвкаво пристъпващата болна с очарователните татарски очи: една стойност, за която можеше да й отвори очите, както той при всичкото си страдалческо подчинение допълнително преценяваше, държането на господин Сетембрини към нея, което съвсем очевидно потвърждаваше подозренията й — то бе толкова отрицателно, колкото изобщо позволяваше учтивостта на един хуманист. Лошото, или в очите на Ханс Касторп по-скоро благоприятното, бе това, че тя не намери истинска компенсация в своите отношения към Лео Нафта, върху които бе полагала надежди. Вярно, тя тук не се сблъска с онова принципно отрицание, което господин Лодовико проявяваше към нейната природа, а и разговорите помежду им се развиваха много по-успешно: те понякога се разговаряха отделно, Клавдия и заядливият дребосък, върху книги, върху проблеми на политическата философия, към които и двамата се отнасяха еднакво радикално; и Ханс Касторп чистосърдечно вземаше участие в тия разговори. Ала едно известно аристократично ограничаване на отзивчивостта, което аривистът, предпазлив като всички аривисти, проявяваше спрямо нея, сигурно й бе направило впечатление; неговият испански тероризъм всъщност слабо се съгласуваше с нейната затръшкаща вратите скитническа „човечност“, а към това се прибавяше като последен и най-фин елемент една лека, трудно доловима враждебност, която тя със своя женски усет трябваше да забележи, че я обвява и откъм двамата опоненти, и откъм Сетембрини, и откъм Нафта (тъй както нейният карнавален рицар сам бе почувствал същото), и която имаше за първопричина отношенията на двамата към него, Ханс Касторп: раздразнението на възпитателя към жената като смущаващ и разсейващ елемент, тази тиха и изначална враждебност, която ги обединяваше, защото прекратяваше техния разпалван от педагогиката раздор. Не играеше ли някаква роля тази неприязън също и в държането на двамата диалектици към Питер Пеперкорн? Ханс Касторп смяташе, че забелязва нещо такова, може би защото злобничко бе го очаквал и изобщо не малко изгаряше от желание да събере заекващия владетел с двамата негови „правителствени съветници“, както понякога на шега и на ум ги наричаше, и да изследва ефекта. На открито нашият минхер не произвеждаше същото забележително впечатление както в затворено помещение. Меката филцова шапка, която носеше дълбоко нахлупена върху челото и която покриваше неговата бяла пламтяща коса и могъщите бръчки на челото, смаляваше чертите му, сякаш ги спаружваше, и накърняваше дори величието на зачервения му нос. А и неговата походка не бе много по-добра от стоежа му: той имаше навик, при всяка от своите къси крачки, да накланя цялото си тежко тяло и дори главата си към страната, където кракът му пристъпваше в момента напред, което създаваше по-скоро едно добродушно старческо, отколкото царствено впечатление, пък и най-често не вървеше изправен в целия си ръст, както стоеше, а малко присвит. Но и така той надвишаваше с една глава господин Лодовико, да не говорим за дребничкия Нафта — и не само тук се криеше причината, задето неговото присъствие толкова много, толкова безкрайно много, както Ханс Касторп си бе въобразил и предварително решил, угнетяваше съществуването на двамата политици.

Този гнет, това омаловажаване, това накърняване се явяваха като резултат от сравнението — осезаемо за изпечения наблюдател, но осезаемо без съмнение и за сравняемите — както за двамата свръхартикулиращи дребосъци, тъй и за заекващото величие. Пеперкорн се отнасяше към Нафта и Сетембрини извънредно учтиво, с едно почитание, което Ханс Касторп би нарекъл иронично, ако не му пречеше пълното съзнание за несъвместимостта на това понятие с понятието за големия формат. Царете не познават иронията — дори не и в смисъла на едно прямо и класическо средство на красноречието, камо ли пък в някакъв по-заплетен смисъл. Така че това, което характеризираше държането на холандеца спрямо Хансовите приятели, можеше да се вземе по-скоро за една същевременно и фина, и забележителна насмешка, ту прикрита под малко прекалена сериозност, ту съвсем явна.

— Да… да… да! — случваше се да каже той, като заплашваше с пръст в посока към тях, а отвръщаше главата си с шеговито усмихнатите напукани устни. Това е… Това са… Господа и дами, обръщам вниманието ви… Церебрум, церебрално, разбирате ли? Не… не, отлично, извънредно, това е, тук вече излиза наяве…

Те си отмъщаваха, като разменяха погледи, които след пресрещането отчаяно се отправяха към небето; при тия погледи те се опитваха да привлекат и Ханс Касторп, но той отказваше.

Случваше се господин Сетембрини и направо да се обърне към ученика, с което сякаш признаваше една неувереност в педагогията си.

— Но, за бога, инженере, та това е един оглупял старец. Какво намирате у него? Може ли той да ви насърчи към нещо? Умът ми не го побира! Всичко би било ясно — без, разбира се, да е похвално, — ако го търпите само за това, че покрай него сте в обществото на неговата настояща любовница. Но невъзможно е да не види човек, че се интересувате за него повече, отколкото за нея. Заклевам ви, помогнете ми да ви разбера…

Ханс Касторп се засмя.

— На всяка цена! — каза той. — Отлично! Няма как иначе… Позволете ми… Добре! — И той се опита да копира и Пеперкорновата културна мимика. — Да-да — засмя се той отново, — това вие считате за глупаво, господин Сетембрини, и във всеки случай то е неясно, което във вашите очи, изглежда, е по-лошо от глупаво. Ах, глупостта! Има толкова различни видове глупост и благоразумието не е най-добрият от тях… Хало! Ето че сътворих нещо, един израз, „крилат“. Харесва ли ви?

— Много. С нетърпение очаквам първата ви сбирка афоризми. Може би още не е късно да ви помоля да отразите в нея някои съждения, които между другото сме разменяли върху човеконенавистническата същина на парадокса.

— Дадено, господин Сетембрини. Абсолютно тъй ще стане. Не, с тоя мой „крилат израз“ съвсем не съм тръгнал на лов за парадокси. За мен въпросът бе да изтъкна големите трудности, които ни… създава определението на „глупост“ и „благоразумие“. Значи: създава, нали? Толкова трудно е да се разграничат тия неща, те така са преплетени помежду си… Знам добре, че ненавиждате мистичното guazzabuglio и че сте за стойността, за преценката, за стойностната преценка и тук ви давам напълно право. Но въпросът около „глупостта“ и „благоразумието“ е пълна мистерия, а трябва все пак да е разрешено човек да се интересува за мистериите при условие, че е налице честният стремеж да се разкрият те по възможност до дъно. Питам ви следното. Питам ви: ще отречете ли, че той всички нас ни туря в джоба си? Изразявам се грубо и въпреки това, доколкото виждам, не можете да отречете това. Туря ни в джоба си, а отнякъде му се следва и правото да ни се присмива. Откъде? Как така? По какъв начин? Естествено не благодарение на неговата мъдрост. Признавам, че за мъдрост едва ли може да става дума. Та той е по-скоро човек на невзрачността и на чувството, чувството е неговият пискюл — прощавайте тоя простонароден израз! Казвам, значи: не от интелигентност ни туря в джоба си, тоест не поради духовни причини… Вие това не бихте позволили и наистина то отпада. Но не и поради физически! Разбира се, че не поради капитанските си плещи с оглед на някакво грубо насилие и затова, че с един удар на пестника си би могъл да повали всекиго от нас — нему и на ум не му идва, че би могъл да стори това, а и в случай че си науми такова нещо, няколко благоразумни думи ще стигнат, за да го укротят… Значи, не и поради физически. И все пак съвсем несъмнено неговата физика играе тук някаква роля — не в смисъла на грубо насилие, а в друг смисъл, в мистичния, — а щом физиката почне да играе някаква роля, работата става мистична; физиката се прелива в духа и обратно, те не могат да се различат, глупостта и благоразумието не могат да се различат, но въздействието е налице, динамичното, и нас ни турят в джоба си. А за това разполагаме само с една дума и тя се казва „личност“. Употребяват тази дума и в разумен смисъл — тъй както ние всички сме личности: морални, юридически и какви ли не още. Но тук не искам да кажа това. Става дума за една мистерия, която е извън пределите на глупостта и интелигентността и за която сигурно бива да се интересуваме — отчасти за да я разкрием по възможност до дъно и отчасти, доколкото това се окаже невъзможно, да извлечем от нея поука. А щом като сте за стойностите, то личността в края на краищата също представлява една положителна стойност, поне така мисля, по-положителна от глупостта и интелигентността, в най-висша степен положителна, абсолютно положителна — както животът, с една дума: една жизнена стойност, напълно подходяща да се интересува при случай човек за нея. Така сметнах, че трябва да ви възразя на това, което казахте за глупостта.

Напоследък Ханс Касторп не се забъркваше и заплиташе при такива вещи изказвания и не се прекъсваше без време. Той изкарваше репликата си докрай, понижаваше гласа си, слагаше точка и невъзмутимо продължаваше пътя си като мъж, макар че все още винаги се изчервяваше при такива случаи и всъщност го беше малко страх от критичното мълчание, което щеше да последва, за да му остави време да се посрамува. Господин Сетембрини дълго не наруши това мълчание, после каза:

— Вие отричате, че сте тръгнали на лов за парадокси. Между другото добре знаете, че ми е също толкова неприятно да ви виждам на лов за мистерии. Като превръщате личността в тайна, вие се подлагате на опасност да изпаднете в обожаване на идоли. Прекланяте се пред една маска. Виждате мистика там, дето се касае до мистификация, до една от ония измамни кухи форми, с които демонът на телесното и физиономичното понякога обича да ни взема на подбив. Никога ли не сте се движили в среда на актьори? Не познавате ли тия артистични глави, в които се обединяват чертите на Юлий Цезар, Гьоте и Бетховен и чиито щастливи притежатели, отворят ли веднъж уста, се оказват най-големите тъпаци под слънцето?

— Добре, игра на природата — каза Ханс Касторп. — И все пак не само игра на природата, не само подбив. Защото, щом като тия хора са актьори, те трябва да имат талант, а талантът сам надхвърля глупостта и благоразумието, той сам представлява една жизнена стойност. Минхер Пеперкорн също има талант, казвайте каквото искате, и с него ни туря в джоба си. Поставете в единия ъгъл на една стая господин Нафта и го накарайте да изнесе доклад върху Григорий Велики и божията държава, нещо, което наистина заслужава да се чуе — а в другия ъгъл стои Пеперкорн със своята особена уста и своите придръпнати нагоре бръчки на челото и нищо друго не казва освен: „Напълно. Позволете ми… Уредено!“ Ще видите, хората ще се съберат около Пеперкорн, всички до един, и Нафта ще си остане сам със своята интелигентност и своята божия държава, ако и толкова недвусмислено да се изразява, че човек може да го разтресе тригодишна треска, както има обичай да казва Беренс…

— Не ви ли е срам да се прекланяте пред успеха! — порица го Сетембрини. — Mundus vult decipi.[10] Моето желание далеч не е да се трупат хората около Нафта. Той е опасен интригант. Но аз съм склонен да застана на негова страна с оглед на въображаемата сцена, която обрисувахте с осъдително одобрение. Няма що, презирайте отчетливото, точното, логичното и хуманно последователно слово! Презирайте го в чест на някакво фокусничество с намеци и шарлатански чувства и вече безусловно сте в ръцете на дявола…

— Но уверявам ви, той често може да говори напълно последователно, когато се запали — каза Ханс Касторп. — Той случайно ми разказа веднъж за динамичните дроги и за азиатските отровни дървета, толкова интересно, че дори почти ме хвана страх — интересното винаги е малко страшничко, — всъщност то само по себе си не беше интересно, а само във връзка с въздействието на неговата личност: то направи историята същевременно и страшна, и интересна…

— Естествено вашата слабост към азиатското е известна. И наистина аз не мога да ви поднеса такива чудеса — отвърна господин Сетембрини с толкова много горчивина, че Ханс Касторп побърза да заяви: предимствата на поучението и разговорите с него спадали, разбира се, към съвсем друга област и никому не било хрумвало да прави сравнения, то би било несправедливо и за двете страни. Но италианецът се направи, че нищо не е чул, и пренебрегна тази учтивост. Той продължи:

— Във всеки случай трябва да ми позволите, инженере, да се удивя от вашата деловитост и вашето душевно спокойствие. То се доближава малко до гротескното, с това ще се съгласите. Тъй както в края на краищата са се докарали работите… Този мазен идол ви е отнел вашата Беатриче — наричам нещата с техните имена. А вие? Това е безпримерно.

— Разлики в темпераментите, господин Сетембрини. Разлики, що се отнася до горещината и рицарството на кръвта. Естествено вие като човек на Юга, вие щяхте да се допитате до кинжала и отровата или във всеки случай щяхте да третирате въпроса публично и страстно, с една дума, по петльовски. Това би било, разбира се, много мъжествено — публично мъжествено и галантно. С мен обаче работата стои другояче. Аз ни най-малко не съм мъжествен, за да съзирам у мъжа само съперника-самец — може би изобщо не съм мъжествен, но положително не по този начин, който, не знам защо, наричам „публичен“. Питам се в своето смутено сърце дали имам в какво да го упреквам. Сторил ли ми е съзнателно нещо? Но обидите трябва да са преднамерени, иначе не са никакви обиди. А що се отнася до „стореното“, би трябвало от нея да диря сметка, а за това пък нямам право — изобщо нямам право, особено пък що се отнася до Пеперкорн. Защото, първо, той е една личност, което само по себе си е от значение за жените, и, второ, не е цивилен човек като мене, а у него има нещо военно, както у моя клет братовчед, тоест той си има свой point d’honneur[11], своето честно увлечение и това е чувството, животът… Бъбря глупости, но предпочитам малко да побълнувам и при това донякъде да изразя нещо трудно, отколкото винаги да изричам безупречни тривиалности — това може би все пак е някаква военна черта в моята характеристика, ако бива така да се каже…

— Кажете все пак — кимна Сетембрини. — Това безусловно е една черта, която би заслужила похвала. Смелостта на познанието и на израза, това е то — литературата, това е то — хуманитарното начало…

Тъй те се разделиха задоволително и при тоя случай; Господин Сетембрини придаде на разговора помирителен завършек, за което имаше достатъчно основания. Позицията му тогава съвсем не бе толкова неуязвима, че да бе уместно едно по-силно наблягане върху строгостта; разговорът, който се въртеше около ревността, бе за него доста хлъзгава почва; на една известна точка той всъщност би трябвало да отговори, че пред вид на педагогическата му жилка неговото отношение към мъжкия елемент също ни най-малко не било за публично петльовския тип, поради което не можел да възприеме всесилния Пеперкорн, както и Нафта, и госпожа Шоша; накрай добави, че не се надявал да разубеди ученика си относно въздействието и естественото превъзходство на една личност, от което и той, както неговият партньор по мисловните въпроси, трудно можел да се отърве.

Най-добре им беше, когато повяваше „духовен“ ветрец, когато дискутираха — когато можеха да приковат вниманието на другарите си по разходка върху един от техните същевременно и елегантни, и пламенни спорове — академични, а водени с един ток, сякаш се отнасяше до най-животрептящите въпроси на деня и живота; в тия спорове взимаха участие почти само те, двамата, през което време присъстващият „формат“ биваше един вид неутрализиран, тъй като можеше да им приглася само с едно учудено повдигане на бръчките по челото си и с неясно подигравателни недомлъвки. Но дори и при тия обстоятелства холандецът упражняваше своя натиск, засенчваше разговора, така че той сякаш губеше блясъка си, по някакъв начин го лишаваше от същината му, противопоставяше му нещо, което всички чувстваха, но което той вършеше сигурно несъзнателно или един бог знае в каква степен съзнателно; той не подкрепяше нито една от противните тези и поради това и най-решителното значение на спора избледняваше и дори — ние се колебаем дали да го кажем — получаваше някакъв отпечатък на празнословие. Или да се опитаме по друг начин: остроумната борба на живот и смърт тайно, по някакъв подмолен и неопределен начин, постоянно се отнасяше към разхождащия се редом с нея формат и се изтощаваше от този магнетизъм. Другояче не може да се охарактеризира това тайнствено и крайно неприятно за спорещите явление. Може само да се каже, че ако го нямаше Питер Пеперкорн, много по-настоятелно щеше да се наложи едно вземане на страна, когато например Лео Нафта защищаваше основната архиреволюционна същина на църквата срещу учението на господин Сетембрини, който виждаше този исторически фактор само като покровител на мрачния застой и консерватизма и изтъкна като противоположни нему всички принципи, стремящи се към преврат и обнова, изпълнени с жизненост и перспективи, принципите на просвещението, науката и напредъка, които водели началото си от една велика епоха на възраждането на античната култура — това свое верую той подкрепи с най-красив замах на слово и жестове. Тогава Нафта, хладен и наострен, се нае да докаже — и го доказа почти до заслепяваща необоримост, — че църквата, като въплъщение на религиозно аскетичната идея, в своята същност далече не държала да бъде привърженица и опора на това, което искало да изтрае, значи, на светското образование, на правния ред в разните държави — напротив, открай време тя по най-радикален начин била написала на своето знаме „преврат до корен и до дъно“, че направо всичко, което се смята за достойно да бъде съхранено и което слабаците, страхливците, консерваторите, буржоата се опитват да съхранят: държавата и семейството, светското изкуство и светската наука — че всичко това се е държало винаги само в съзнателно или несъзнателно противоречие към религиозната идея, към църквата, чиято вродена тенденция и непоклатима цел било разпадането на всички съществуващи светски строеве и новоизграждането на обществото по образеца на идеалната, на комунистическата божия държава.

След това думата получи Сетембрини и, види бог, той добре се възползва от нея. Едно такова смесване на луциферовската революционна идея с всеобщия бунт на всички лоши инстинкти, каза той, било достойно за окайване. Векове наред любовта на църквата към обновлението се била състояла в това да инквизира, да дави, да задушава в дима на кладите животворните идеи, а днес заявява чрез своите емисари, че е за преврата, мотивирайки се с една цел, която ще замести свободата, образованието и демокрацията с диктатурата на сганта и варварството. Е, действително, един ужасен вид на противоречива последователност, последователна противоречивост…

Подобно противоречие и подобна последователност, отвърна Нафта, ни най-малко не липсвали на противника му. Демократ по собствена преценка, той се отнасял доста неприязнено към народа и равенството и на туй отгоре проявявал осъдително аристократично високомерие, като наричал сган призвания да представлява диктатурата световен пролетариат. Но той наистина се бил проявил като демократ по отношение на църквата, която без съмнение, това с гордост трябвало да й се признае, се явявала като най-благородната сила в историята на човечеството — благородна в последния и най-върховен, смисъл, в смисъла на духа. Защото аскетичният дух — ако е позволено да говорим с плеоназми, — духът на отрицанието и унищожението на света бил самото благородство, аристократичният принцип в чист вид; той никога не можел да бъде простонароден и във всички времена църквата била всъщност ненародна. Ако господин Сетембрини си дадял малко труд да си спомни като литератор за културата на Средновековието, щял да онагледи този факт — суровото неблагоразположение, което народът, и то народът в най-широкия смисъл на думата, изпитвал към църковните институции, се очертавало например в известни монашески образи, плод на простонародната поетична фантазия, които още тогава по един истински лутеровски начин противопоставяли на аскетичната идея виното, жената и песента. Всички инстинкти на светската героичност, на войнишкия дух, а и дворцовата поезия се били противопоставяли повече или по-малко открито срещу религиозната идея, а с това и срещу йерархията. Защото всичко това било „свят“ и „сган“ в сравнение с представляваното от църквата благородство на духа.

Господин Сетембрини поблагодари за освежаването на паметта му. Образът на монаха Илзан от „Розовата градина“ притежавал нещо много отрадно в сравнение с прехвалената гробовна аристокрация и макар че той, говорещият, не бил приятел на германския реформатор, все пак бил готов пламенно да защити всички елементи на демократически индивидуализъм в неговото учение против каквито и да са, църковни или феодални, попълзновения за господство върху личността.

— Виж ти! — провикна се сега Нафта изведнъж. Искали май да припишат на църквата дори липса на демократизъм, на чувство за стойността на човешката личност? А хуманната непредубеденост на каноническото право, което изисква за правоспособност само съпричастие в църковната общност и правоверност, което не държи сметка за никакви държавни или обществени съображения и което приема свидетелстването и допуска унаследяването на роби, военнопленници и крепостни — за разлика от римското право, където правоспособността зависи от притежанието на правото на гражданство, или от германското, където тя е свързана с племенната принадлежност и личната свобода!

Това твърдение, забеляза язвително Сетембрини, било направено с премълчаване на „каноническия дял“, който от всяко завещание се приспадал за църквата и епископа. Между другото той заговори за „попска демагогия“, за благосклонността на безусловната жажда за власт, която ще раздвижи и преизподнята, щом като боговете по понятни съображения нищо не искат да знаят за тях, за поповете, и добави, че църквата очевидно се е интересувала повече за количеството, отколкото за качеството на душите, от което можело да се извади заключението за нейното дълбоко духовно неблагородство.

Настроена неблагородно — църквата? На господин Сетембрини бе обърнато внимание върху неумолимия аристократизъм, който бил в основата на идеята за наследствеността на позора; прехвърлянето на тежката вина върху — демократично казано — невинните потомци; доживотното опетняване и безправие на незаконните деца като друг пример. Но той помоли да не му говорят за това — първо, защото неговото хуманно чувство се възмущавало и, второ, защото му били дотегнали тия извъртания и в майсторските хватки на противниковата апологетика съзирал познатия му безчестен, дяволски култ към небитието, който държи да го наричат дух и да почувстваме признатата непопулярност на аскетичния принцип като нещо толкова законно, толкова свещено.

Тук пък Нафта поиска разрешение да се изсмее на висок глас. Говорят за нихилизма на църквата! За нихилизма на най-реалистичната система за господство в световната история! Никога, значи, господин Сетембрини не е бивал докосван от полъха на хуманната ирония, с която тя постоянно прави концесии на света, на плътта, като с разумна отстъпчивост забулва последните изводи на принципа и оставя духа да владее със своето регулиращо въздействие, без да се отнася прекалено строго към природата. Той следователно никога не бил чувал за финото свещеническо понятие за индулгенцията, към която спадало даже и едно тайнство, бракът, който не бил позитивно благо като другите тайнства, а само една защита против греха, който бил разрешен само за ограничение на чувствените желания и на неумереността, тъй че аскетичният принцип, идеалът за целомъдрието се укрепвал, без да се подлага плътта на неполитична строгост.

Как можеше тук господин Сетембрини да не се опълчи против едно толкова отвратително понятие за „политичното“, против жестовете на високомерна снизходителност и мъдрост, които духът — това, което ония наричали дух — си позволявал спрямо своята мнимо виновна и „политично“ третирана противоположност, която всъщност ни най-малко не се нуждаела от неговата отровна индулгенция; против проклетата двойнственост на едно тълкувание на света, което превръщало всемира в ад, смятало за дяволски и живота, и неговата измислена противоположност, духа: защото, ако животът е лукав, би трябвало и духът като чисто отрицание да е също така лукав! И той рицарски се застъпи за невинността на плътските наслади — при което Ханс Касторп неволно се сети за неговата таванска стаичка на хуманист с пулта, плетените столове и шишето за вода, — докато Нафта, твърдейки, че плътската наслада никога не можела да бъде без вина и че природата трябвало да бъде любезна и да почувства колко съвестта й е нечиста спрямо духовното начало, определи като „любов“ църковната политика и индулгенцията, за да опровергае нихилизма на аскетичния принцип — при което Ханс Касторп намери, че думата „любов“ много особено приляга на лицето на лютия, мършав и дребен Нафта…

Тъй продължиха, ние знаем играта, знаеше я и Ханс Касторп. Проследихме я заедно с него един момент, за да наблюдаваме как например ще изглежда една такава перипатетична схватка в сянката на разхождащата се редом личност и по какъв начин нейното присъствие тайнствено й притъпяваше жилото: някаква потайна принуда да държат сметка за тая личност гасеше прескачащата насам и натам искра и налагаше оная морна безжизненост, която ни обзема, когато едни електрически проводник се окаже без контакт. Добре! — тъй беше то. Нямаше вече пращене между противоречията, не прескачаше никаква светкавица, нямаше ток — настоящето, неутрализирано от духа, както той, духът, смяташе, по-скоро неутрализираше него самия. Ханс Касторп с удивление и любопитство схвана това.

Революция и застой — поглеждаха към Пеперкорн, виждаха го как се влачи по пътя, не особено забележителен, когато вървеше пешком с накланяща се настрана стъпка и нахлупена върху челото шапка; виждаха неговите широки, неправилно разрязани устни и го чуваха да казва, шеговито сочейки с глава към спорещите: „Да-да-да! Церебрум, церебрално, разбирате ли! Това е… Тук вече излиза наяве…“ — и ето, контактът бе мъртъв! Те опитваха нещо друго, залавяха се за по-сложни формулировки, отваряха дума за „аристократическия проблем“, за популярност и благородство. Никаква искра. Разговорът магнетично получаваше личен отпечатък; Ханс Касторп отново видя придружителя на Клавдия легнал в кревата под червения копринен юрган, облечен в плетената риза без яка, наполовина стар работник, наполовина царски бюст — и с обезсилен гърч силата на спора замря. По-високи напрежения! От едната страна отрицание и култ към небитието — от другата вечното „да“ и любещата склонност на духа към живота! Къде оставаха силата, мълнията и токът, когато и противници, и слушатели поглеждаха към минхер Пеперкорн — което се случваше неминуемо и по силата на някакво тайно привличане? С една дума, тия неща не излизаха наяве и това, според Ханс Касторп, не бе ни по-малко и ни повече от мистерия. За своята сбирка афоризми той можеше да си отбележи, че една мистерия се изговаря с най-обикновени думи — или въобще не се изговаря. На всеки случай, за да се изговори тази мистерия, можеше да се каже само едно, и то чисто и просто това, че Питер Пеперкорн със своята набръчкана царска маска и горчиво разпокъсаната си уста винаги извършваше в подходящия момент ту едното, ту другото, че и двете, изглежда, му отговаряха и добре му прилягаха — стига да го погледнеше човек. Да, този глупав стар човек, тази господстваща нула! Той не омаломощаваше силата на противоречията чрез объркване и подстрекателства като Нафта; не бе двусмислен като него или поне по съвсем противоположен, по някакъв позитивен начин — тази залитаща мистерия, която очевидно бе надрасла не само глупостта и интелигентността, но и толкова много други противопозиции, които Сетембрини и Нафта заклинателно призоваваха, за да създадат, с възпитателна цел, необходимото високо напрежение. Личността, така изглеждаше, не бе възпитател — и въпреки това какъв шанс бе тя за един любознателен пътешественик! Колко странно бе да се наблюдава двусмислеността на един цар, когато спорещите стигаха до брак и грях, до тайнството на опрощението, до вина или невинност на плътските наслади! Той накланяше глава към рамото и гърдите си, болезнените устни се разтваряха, устата зейваше отпусната и печална, ноздрите се опъваха и разширяваха сякаш от болка, бръчките на челото се повдигаха и уголемяваха очите за един бледен страдалчески поглед — образът на самата горчивина. Но ето, в същата минута мъченическата физиономия разцъфваше до пищност! Косо наклонената глава ставаше дяволита, устните, още отворени, неблагопристойно се усмихваха, сибаритската трапчинка, позната от по-рано, се появяваше върху едната буза — насреща им беше танцуващият езически жрец и докато главата му шеговито кимваше към „мозъците“, чуваха го да казва: „Ах, да, да-да… отлично. Това е… Това са… Тук вече се показва… Тайнството на плътската наслада, разбирате ли…“

Въпреки това, както вече казахме, понижените приятели и учители на Ханс Касторп се чувстваха най-добре, когато можеха да се карат. Тогава бяха в своята стихия, докато форматът беше извън своята и все пак различно можеше да се прецени ролята, която играеше при това. Съвсем несъмнено те изпадаха в неизгодно за тях положение, когато не ставаше вече дума за остроумие, слово и дух, а за предмети, за земно практически работи, с една дума, за въпроси и неща, където собствено се утвърждават господарските натури: тогава бе свършено с тях, те попадаха в сянка, ставаха незначителни, а Пеперкорн грабваше скиптъра, определяше, решаваше, нареждаше, поръчваше и заповядваше… За чудене ли е, че той желаеше това състояние, че се стремеше да преминат от словоборството към него? Той страдаше, докато то господстваше или поне когато дълго време господстваше; но страдаше не от суетност — в това Ханс Касторп бе сигурен. Суетата няма формат, а величието не е суетно. Не, стремежът на Пеперкорн към предметност произтичаше от други причини: от „страх“, казано съвсем наедро и грубо, от онази ревност към дълга и идеи фикс за чест, която Ханс Касторп бе споменал веднъж за опит пред господин Сетембрини и която му се искаше да сметне до известна степен за военна черта.

— Господа й дами… — каза холандецът, като вдигна, повелително призовавайки, своята капитанска ръка с копиевидните нокти. — Добре, господа, отлично, превъзходно! Аскетизмът… индулгенцията… плътската наслада… Искам това… Бездруго! Крайно важно! Крайно спорно! Обаче позволете ми… Аз се боя, че ние вършим един тежък… Ние се затваря ме, господа и дами, затваряме се по най-безотговорен начин за най-същественото… — Той задиша дълбоко. — Този въздух, господа и дами, този характерен днешен сух и топъл ветрец със своята нежна отмала, със своя припомнящ и предвещаващ пролетта аромат… ние не би трябвало да го вдъхваме, за да го изкарваме във вид на… Настоятелно моля, не би трябвало така. Това е обида. Само нему би трябвало да посветим цялото и пълно наше… о, най-висшето и с най-голямо присъствие на духа… Свършено, господа и дами! И само като чисто венцехваление на неговите качества ние би трябвало из нашите гърди… Аз замлъквам, господа и дами! Замлъквам в чест на този… — Той се бе спрял, навел се бе назад и с шапката си засенчваше очите; всички последваха неговия пример.

— Аз насочвам — таза той — вашето внимание към висините, към най-далечните висини, към онази черна кръжаща точка там горе, под извънредно синьото, биещо на черно… Това е граблива птица, голяма граблива птица. Това е, ако се не… Господа и вие, детето ми, това е орел. Към него се насочвам с пълна целеустременост… Погледнете! Това не е сокол, нито пък лешояд… Ако бяхте толкова далекогледи, както аз с напредващата… Да, детето ми, с напредваща. Косата ми е бяла положително. Тогава и вие тъй ясно като мене по притъпеното окръгление на крилете… Орел, господа и дами. Скален орел. Той кръжи точно над нас всред синевата, без нито един мах на крилете си плува на неизмерима височина за наше… и сигурно разузнава със своите силни, далекогледи очи изпод надвисналите веждни кости… Орелът, господа и дами, Юпитеровата птица, царят на своя род, лъвът на въздушната шир! Той има панталони от перушина и железен клюн, само на върха остро извит, и пръсти с ужасна сила, с извити навътре нокти, задният нокът здраво като стомана приляга върху предните. Вижте, така! — И той се опита да наподоби орловия крак със своята дългоноктеста капитанска ръка. — Майсторе, какво само кръжиш и разузнаваш! — обърна се той отново нагоре. — Спусни се! Удари със своя железен клюн главата, изкълви очите, разкъсай корема на това създание, което бог ти… Отлично! Решено! Твоите нокти трябва да са преплетени в черва, а от клюна ти трябва да се стича кръв…

Той бе възхитен, а интересът на разхождащите се към антиномиите на Нафта и Сетембрини спадна до нула. Пък и появата на орела безмълвно упражни допълнително въздействие върху решенията и начинанията, които последваха под ръководството на минхера: отбиха се в ресторант, ядоха и пиха в ни едно време, но с апетит, който бе подклаждан от спомена за орела; гуляене и пируване, както доста често минхерът го организираше и извън „Бергхоф“ — където се случеше, в курорта и селото, в някоя гостилница в Гларус или Клостерс, където отиваха на излет с влакчето; под неговата господарска команда компанията се наслаждаваше на класическите дарове: кафе със сметана и селски печива или сочно сирене върху ароматно алпийско масло, което бе много вкусно, и с горещи, печени кестени, към всичко това червено велтлинско вино, колкото душата желаеше, а Пеперкорн придружаваше импровизираната закуска с големи недомлъвки или караше Антон Карлович Ферге да се разприказва — този добродушен търпеливец, комуто всичко по-възвишено бе съвсем чуждо, който обаче много деловито можеше да разказва за производството на руските галоши и шушони: към каучуковата маса добавяли сяра и други вещества, а готовите, лакирани обувки се подлагали на „вулканизация“ при горещина над сто градуса. И за полярния кръг разправяше, защото неговите служебни командировки многократно го били завеждали чак дотам: за полунощното слънце и за вечната зима на Нордкап. Там, казваше той из своето възлесто гърло и изпод надвисналите си мустаци, параходът изглеждал съвсем дребен в сравнение със страхотните скали и стоманеносивата морска шир. А по небето се простирали жълти светлинни полета, това било Северното сияние. И на него, на Антон Карлович, всичко му се струвало призрачно — цялата сценична картина с него самия.

Толкова за господин Ферге, единственият от малката компания, който стоеше извън всичките заплетени в една или друга насока отношения. Що се отнася обаче до тях, трябва да отбележим два кратки разговора, два странни разговора между четири очи, водени по него време от нашия негероичен герой с Клавдия Шоша и нейния спътник: с всеки поотделно, единия в хола веднъж привечер, докато „пречката“ лежеше горе в треска, другия през един следобед до леглото на минхера.

Нея вечер в хола цареше полумрак. Обикновеното веселие бе слабо и краткотрайно — гостите рано се бяха оттеглили за вечерното режимно лежане, доколкото не бяха се отклонили по антирежимни пътища долу, към света, за танци и игри. Само една лампа светеше нейде върху потона на замрялото помещение, а и съседните салони бяха едва осветени. Но Ханс Касторп бе разбрал, че госпожа Шоша, която бе вечеряла без своя повелител, още не беше се качила на първия етаж, а сама бе останала в читалнята, затова и той не бързаше да се прибере. Той седеше в задната част на хола, която бе издигната с едно невисоко стъпало и бе отделена от главното помещение с няколко бели арки върху облечени в дървена ламперия колони, седеше до кахлената камина в такъв люлеещ се стол, в какъвто Маруся се бе люляла, когато Йоахим бе завързал единствения си разговор с нея, и пушеше цигара, по това време във всеки случай то бе позволено тук.

Тя дойде, той чу стъпките й, и застана до него, като развяваше насам-натам едно писмо, което бе хванала за единия ъгъл; после каза с нейния Пшибиславов глас:

— Портиера го няма. Я ми дайте една пощенска марка!

Нея вечер тя бе облечена в лека, тъмна коприна, в рокля с кръгло деколте и широки ръкави, които долу, със своите закопчани маншети, плътно прилягаха върху китките. Той предпочиташе да я вижда в такова облекло. Тя се беше накитила с бисерната огърлица, която бледо блестеше в полумрака. Той вдигна поглед към нейното киргизко лице. И повтори:

— Пощенска марка? Нямам.

— Как, нямате ли! Tant pis pour vous.[12] Не сте готов да услужите на една дама? — Тя извърна устни и сви рамене. — Разочаровате ме. Вие, мъжете, би трябвало да бъдете поне точни и надеждни. Аз пък си представлявах, че в някоя от преградките на портфейла си имате цели сгънати листове от всички видове, подредени по стойности.

— Не, за какво? — каза той. — Никога не пиша писма. Та и до кого ли? Най-много, и то рядко, по една картичка, която и без това е с отпечатана марка. До кого да пиша писма? Никого си нямам. Нямам никакви връзки вече с равнината, загубих ги. В нашата народна песнопойка има една песен, която гласи: „Загубен съм вече за света“. Така е и с мене.

— Е, дайте тогава поне една папироса, загубени човече! — каза тя, като седна насреща му на една застлана с ленени възглавници пейка до камината, кръстоса крак върху крак и протегна ръка. — Изглежда, с такива сте запасен. — И тя нехайно и без да благодари, взе цигара от сребърната табакера, която й беше поднесъл, и си послужи със запалката, която бе щракнал пред наведеното й напред лице. В това нехайно „дайте поне“, в това взимане без благодарност се очерта в пълнота образът на разглезената жена. Но вън от него и чувството за човешка или по-добре казано, човеешка общност и съвместно притежание, за една стихийна и нежна себеподобност на даването и взимането. Той на ум отсъди това като признак на влюбеност. После каза:

— Да, запасен съм, винаги. Без съмнение съм винаги запасен. Цигари трябва да имам. Как иначе бих изкарал? Нали това наричат страст, за да отговоря на въпроса. Аз, да си призная искрено, съвсем не съм страстен човек, но и аз имам страсти, флегматични страсти.

— Извънредно се успокоявам — каза тя, издишвайки поетия дим, — когато чувам, че не сте страстен човек. Между впрочем как ли бихте могли? Би трябвало да сте се изметнали от рода си. Страст, това е: да живее човек заради живота. Но известно е, че такива като вас живеят заради преживелицата. Страст, това е самозабрава. Вие обаче гледате как да се самообогатите. C’est са.[13] Вие й понятие си нямате, че това е отвратителен егоизъм и че по този начин един ден ще се окажете врагове на човечеството.

— Е, е! Чак пък врагове на човечеството? Какво говориш, Клавдия, какво обобщаваш? Какво определено и лично имаш на ум, когато казваш, че не ни интересува животът, а обогатяването? Вие жените не морализирате току-така. А пък моралът, знаеш ли… Той е обект за спорове между Нафта и Сетембрини. Спада към областта на голямата бъркотия. Дали някой живее заради самия себе си или заради живота, това той сам не знае и никой не може точно и сигурно да знае. Искам да кажа, че границата е разтеглива. Има себична всеотдайност и всеотдайна себичност… Аз смятам, че това едно на друго е като при любовта. Естествено сигурно е неморално, дето не съм напълно в състояние да обърна внимание на това, което ми говориш за морала, а на първо място се радвам, че сме седнали заедно, както само веднъж досега и нито веднъж, откак си се върнала. И че мога да ти кажа колко невероятно добре ти отиват тия тесни маншети около китките и тази тънка коприна около мишниците — около твоите мишници, които познавам…

— Отивам си.

— Не си отивай, моля! Аз ще държа сметка за обстоятелствата и личностите.

— На което сигурно ще може да се разчита при един човек без страст.

— Ето, виждаш ли! Подиграваш ми се и ми се караш, когато… А искаш да си отиваш, когато…

— Моля да ми говорите с по-малко недомлъвки, ако имате желание да ви разбера.

— Значи, аз не мога, ни най-малко не мога да се възползвам от твоя опит в отгатването на недомлъвки? Не е справедливо, бих казал, ако не ми беше ясно, че тук въпросът не е до справедливост…

— О, не. Справедливостта е една флегматична страст. За разлика от ревността, с която флегматични хора непременно биха станали за посмешище.

— Виждаш ли? За посмешище. Ето защо да не те дразни моята флегматичност! Повтарям: как бих могъл иначе да изкарам? Как бих могъл иначе да издържа например очакването?

— Моля?

— Очакването да се върнеш.

— Voyons, mon ami.[14] Няма вече да се занимавам с начина, по който вие с глупашко упорство ми говорите. Той все някой път ще ви дотегне, пък и в края на краищата аз не съм превзета, не съм някоя разгневена буржоазка…

— Не, ти си болна. Болестта ти дава свобода. Тя те прави — чакай, сега ми хрумва една дума, която никога още не съм употребявал! Тя те прави гениална.

— За гениалност ще говорим друг път. Не това исках да кажа. Искам едно. Вие няма да си въобразявате, че имам нещо общо с вашето чакане — ако сте чакали, — че съм ви поощрявала, че дори само съм ви разрешила. Веднага изрично ще ми потвърдите, че фактическото положение е тъкмо обратното…

— На драго сърце, Клавдия, разбира се. Ти не си ме карала да те чакам, аз чаках по своя воля. Напълно разбирам, че държиш на това…

— Даже и във вашите отстъпки има нещо дръзко. Вие изобщо сте дързък човек, бог знае как така. Не само по отношение на мене, но и при други случаи. Дори във вашето възхищение, във вашето подчинение има нещо дръзко. Не смятайте, че не виждам това! Изобщо не би трябвало да приказвам с вас по тия въпроси, дори и само затова, че се одързостявате да ми говорите за някакво очакване. Безотговорно е това, дето сте още тука. Отдавна би трябвало да сте отново на работа sur le chantier[15] или там, където ви беше мястото…

— Сега говориш негениално и съвсем в духа на общоприетото, Клавдия. Та това са само приказки. Не искаш да кажеш това, което Сетембрини казва, а иначе как. Това е речено току-така, не мога да се отнеса сериозно към него. Няма да отпътувам на своя глава като клетия ми братовчед, който, както ти предрече, умря, когато се опита да служи в равнината, и който много добре знаеше, че ще умре, но предпочете да умре, отколкото да продължи да служи тук на режима. Добре, затова и беше войник. Но аз не съм войник, аз съм цивилен човек; ако бях постъпил като него, щях да бъда дезертьор в желанието си на всяка цена, въпреки забраната на Радамант, да служи в равнината, тъй, непосредствено на облагата и прогреса. Това би било най-черната неблагодарност и предателство спрямо болестта и гения и спрямо моята любов към тебе, от която имам зараснали и нови рани, и спрямо твоите мишници, които познавам — ако и да признавам, че ги опознах само насън, в един гениален сън, така че, разбира се, от това за тебе не възникват никакви последствия, задължения и ограничения на свободата ти…

Тя се засмя с цигара в уста, та татарските й очи се присвиха; тъй както се беше облегнала върху ламперията с ръце, подпрени на пейката, и кръстосани нозе, размаха единия си крак, обут в черна лачена обувка.

— Quelle générosité! Oh, là, là, vraiment[16], тъкмо така от край време съм си представлявала един homme de génie[17], клетичкия ми.

— Остави това, Клавдия. Аз естествено по начало не съм никакъв homme de génie, тъй както не съм и мъж от формат, боже мой, не съм. Но после по една случайност — наречи го случайност — попаднах тук в тия висини, в тия гениални предели… с една дума, ти сигурно не знаеш, че има нещо като алхимично-херметична педагогика, транссубстанция, и то към по-висша степен, извисяване, значи, ако желаеш правилно да ме разбереш. Но естествено човек трябва предварително да има у себе си малко от оня материал, който се поддава на принудително въздигане при наличността на външни въздействия. А това, което имах у себе си, то беше, добре зная, фактът, че от край време съм „на ти“ с болестта и смъртта и че още като момче неразумно заех един молив от тебе както тука, през карнавалната нощ. Но неразумната любов е гениална, тъй като смъртта, знаеш, е гениалният принцип, res bina, lapis philosophorum, и тя също е педагогическият принцип, защото любовта към нея извежда до любовта към живота и човека. Така е, това прозрях веднъж в моята балконска лоджия и съм възхитен, че мога да ти го кажа. Към живота има два пътя: единият е обикновеният, прекият и кроткият; другият е лош, той води през смъртта и това е гениалният път!

— Ти си един смахнат философ — каза тя. — Не ще твърдя, че разбирам всичко от твоите странни немски фрази, но това, което казваш, звучи човешки и ти несъмнено си едно добро момче. Между впрочем ти действително се държа философски, това трябва да ти се признае.

— Прекалено философски за твоя вкус, Клавдия, нали?

— Остави дързостите! Ставаш досаден. Това, че си чакал, е било глупаво и непозволено. Но ти не ми се сърдиш, задето си чакал напразно?

— Е, беше малко жестоко, Клавдия, дори за човек с флегматични страсти — жестоко за мене и жестоко от твоя страна, че пристигна заедно с него, тъй като естествено си знаела от Беренс, че съм тук и те очаквам. Но аз ти казах, че се отнасям към оная нощ, нашата, като към съновидение и че ти признавам свободата. В края на краищата не съм чакал напразно, защото ти си отново тука, ние седим един до друг както тогава, аз слушам чудесната острота на гласа ти, отдавна позната на ухото ми, и под тази широка коприна са твоите мишници, които познавам — ако и горе да лежи в треска твоят спътник, великият Пеперкорн, който ти е подарил тези бисери…

— И с когото, за да се обогатите, поддържате такова добро приятелство.

— Не ми се сърди, Клавдия. И Сетембрини ми се скара за тази работа, но това е само някакъв обществен предразсъдък. Този човек е една печалба — та той, за бога, е личност! Това, че е на години — е, да. И въпреки това бих напълно разбрал, че ти като жена ужасно го обичаш. Значи, много го обичаш, а?

— Колкото и да уважавам твоите философствания, малки германски Ханс — каза тя, като го погали по косата, — не бих смятала за човешко да ти разправям за моята любов към него.

— Ах, Клавдия, защо не. Аз смятам, че човещината почва оттам, дето негениалните хора смятат, че свършва. Нека спокойно си поговорим за него. Ти го обичаш страстно?

Тя се наведе напред, за да хвърли изпушената цигара в единия ъгъл на камината, и после пак седна с кръстосани ръце.

— Той ме обича — каза тя — и неговата любов ме кара да се гордея, да съм му благодарна, да съм привързана към него. Ти или ще разбереш това, или няма да си достоен за приятелството, което той изпитва към тебе… Неговото чувство ме принуди да го последвам и да му служа. Та и как иначе? Отсъди сам! Е ли човешки възможно да се пренебрегне чувството му?

— Не е възможно — потвърди Ханс Касторп. — Не, разбира се, това е било напълно изключено. Как би могла една жена да пренебрегне неговото чувство, неговия страх за чувството, тъй да се каже, да го изостави в Гетсимания…

— Не си глупав — каза тя и косите й очи се втренчиха замислено в пространството. — Умен си. Страх за чувството…

— Няма нужда от голям ум, за да разбере човек, че е трябвало да го последваш, макар че — или по-скоро защото в неговата любов трябва да има нещо много тревожно.

— C’est exact[18]… Тревожно. С него човек има много грижи, знаеш, много трудности. — Тя бе взела ръката му и несъзнателно си играеше с нейните стави, но изведнъж вдигна поглед със сключени вежди и попита: — Чакай! Не е ли подло, дето говорим за него така, както сме седнали с тебе?

— Положително не, Клавдия. Не, съвсем не. То си е напълно човешко. Ти обичаш тая дума, разтегляш я тъй мечтателно, винаги с интерес я слушам от устата ти. Моят братовчед Йоахим не я обичаше от войнишки съображения. Той казваше, че тя означавала всеобща отпуснатост и мекушавост и от тая гледна точка — като едно безбрежно guazzabuglio на търпимост — аз също имам известни противни колебания, признавам това. Но ако тази дума крие в себе си смисъла на свобода, гениалност и доброта, тогава вече тя представлява нещо голямо и ние спокойно можем да я изтъкнем в полза на нашия разговор за Пеперкорн и за грижите и трудностите, които той ти причинява. Те естествено се дължат на неговото честолюбие, на неговия страх от засечка на чувството — на страха, който го кара да обича толкова класическите средства за подкрепа и наслада — ние можем с пълно страхопочитание да говорим за това, тъй като у него всичко е от формат, от забележителен царски формат и не унижаваме нито него, нито самите нас, ако човешки отваряме дума по този въпрос.

— Не се касае до нас — каза тя, след като отново бе скръстила ръцете си. — Не бих била жена, ако не се примирявах и с униженията заради един мъж, един мъж от формат, както ти казваш, за когото съм обект на чувството и на страха за чувството.

— Безусловно, Клавдия. Много добре казано. И унижението тогава добива формат и жената може от висинето на своето унижение да говори на тия, които нямат царски формат, тъй пренебрежително, с този тон, с който ти преди малко във връзка с пощенската марка ми каза: „Би трябвало да бъдете поне точни и надеждни!“

— Чувствителен ли си? Остави това. Хайде да пратим чувствителността по дяволите — съгласен ли си? И аз понякога съм била чувствителна, признавам го, защото сме седнали тая вечер тъй, един до друг. Ядосваше ме твоята флегматичност и това, дето си в такива добри отношения с него заради твоите егоистични преживявания. Въпреки това се радвах и ти бях благодарна, че му отдаваш нужното страхопочитание… В държането ти имаше много лоялност и в края на краищата бях принудена да ти призная като положително дори това, че в нея имаше примесена известна доза дързост.

— Много мило от твоя страна.

Тя го погледна:

— Изглежда, че си непоправим. Ще ти кажа: ти си един малък хитрец. Не знам дали притежаваш интелигентност; но безусловно не си лишен от хитрост. Добре, между впрочем, с хитрост може да се преживее. С хитрост може да се поддържа и приятелство. Искаш ли да сме приятели, да сключим съюз за него, тъй както обикновено сключват съюз против някого? Подават ли ми в знак на съгласие ръката си? Често ме обзема страх… Боя се понякога да оставам сама с него, вътрешно да оставам сама, tu sais[19]… Той ми вдъхна опасения… Понякога се боя, че няма да го изкара на добър край… Понякога ме обхваща ужас… Иска ми се да имам до себе си един добър човек… Enfin[20], ако искаш да знаеш, аз може би затова дойдох с него тук.

Те седяха, опрели колене, той в наклонения напред стол, тя на пейката. Тя бе стиснала ръката му при последните, изговорени досами лицето му думи. Той каза:

— При мен? О, това е хубаво. О, Клавдий, това е съвсем необикновено. Ти дойде с него при мене? А казваше, че чакането ми било глупаво, непозволено и съвсем напразно? Щях да бъда най-вързаният човек, ако не бих могъл да оценя предложеното приятелство, приятелството заради него…

Тя го целуна по устата. Това бе една руска целувка, като целувките, които хората в тази необятна, изпълнена с душевност страна разменят на големи християнски празници като знак на любовта. Но тъй като я размениха един общоизвестен „хитър“ млад мъж и една също така още млада, очарователно гъвкава жена, ние, докато разправяме тази случка, неволно си спомняме за нещо отколешно, за майсторския, макар и не безупречен маниер на доктор Кроковски да говори за любовта в леко колеблив смисъл, така че никой не бе напълно сигурен дали тя е носител на благочестие или на плътско сладострастие. Да постъпим като него или може би Ханс Касторп и Клавдия Шоша постъпиха така при тяхната руска целувка? Но какво бихте рекли, ако ние направо се откажем да задълбаваме основно този въпрос. По наше мнение, вярно, аналитично е, но — нека повторим израза на Ханс Касторп — би било една постъпка на „най-вързан човек“, една враждебна на живота постъпка, ако вземем да търсим във въпросите около любовта „чисти“ различия между благочестие и страст. Какво значи тук „чисто“. Какво значи тук колебливото определение и двусмислието! Ние съвсем неприкрито го вземаме на подбив. Не е ли величествено и добро това, дето езикът има само една дума за всичко — от най-благочестивото до най-плътски похотливото, какво ли не се подразбира все под тая дума? Пълно недвусмислие в двусмислието, тъй като любовта не може да бъде неплътска и при крайното благочестие, нито неблагочестива при крайна плътска страст, тя е винаги тя самата, като прикрита жизнерадост и като най-възвишена страст, тя е склонността към органичното, трогателно похотливото обгръщане на предопределеното за тление — милосърдие има положително и в най-удивителната или най-бясната страст. Колебливо определение? Но, за бога, нека оставим смисъла на любовта да бъде колеблив! Това, че той се колебае, е живот и човещина и ако се безпокоим за тия колебания, ще излезе, че сме съвсем безнадеждно лишени от хитроумие.

Докато, значи, устните на Ханс Касторп и госпожа Шоша се събират в руска целувка, ще затъмним нашия малък театър, за да променим сцената. Защото сега става дума за втория от двата разговора, които бяхме обещали да разкажем, и след като отново пускаме осветлението, мъждивото осветление на един залязващ пролетен ден по времето на топенето на снеговете, виждаме нашия герой във вече обичайното му положение до леглото на великия Пеперкорн в почтително приятелски разговор с него. След чая в четири часа в трапезарията, където госпожа Шоша, както на двете закуски и обеда, се беше явила сама, за да слезе после веднага до курорта за покупки, Ханс Касторп попита както обикновено дали ще го приеме болният холандец; това свое посещение той направи отчасти за да му окаже внимание и да го поразтуши, отчасти за да се утеши сам той под въздействието на неговата личност — с една дума, поради животворни, колебливи съображения. Пеперкорн остави настрана своя „Телеграаф“, хвърли върху му роговото си пенсне, след като го бе дигнал за наносника от носа си, и подаде на посетителя своята капитанска ръка, докато неговите широки, разпокъсани устни неясно се раздвижваха с болезнен израз. Червено вино и кафе му се намираха както обикновено под ръка: кафеният сервиз стоеше върху стола до леглото, кафявата утайка сочеше, че минхерът бе изпил своето следобедно кафе — силно и горещо, със захар и сметана — и сега се потеше. Неговото увенчано с бели пламъци лице бе зачервено и малки капки бяха избили по челото и горната му устна.

— Потя се малко — каза той. — Добре дошли, млади момко. Напротив. Разположете се! Признак на слабост е, когато веднага след изпиване на нещо горещо… Бихте ли… Точно това. Носната ми кърпа. Много благодаря.

Между впрочем руменината скоро изчезна и отстъпи мястото си на жълтеникава бледност, която обикновено покриваше лицето на забележителния мъж след всеки злокачествен пристъп. Този предиобед неговата малария квартана се бе случила твърде силна и се бе явила в трите стадия: студен, жарък и влажен, та Пеперкорновите малки бледи очи гледаха изнурено под идолоподобното многолиние на челото му. Той каза:

— Това е… напълно, млади човече. Аз искам на всяка цена да кажа, че е похвално… Абсолютно. Много любезно от ваша страна да посетите един болен стар човек…

— Много любезно ли? — попита Ханс Касторп. — Недейте, минхер Пеперкорн. Трябва да ви съм благодарен, задето мога да поседя малко при вас, от това аз несравнено повече печеля, отколкото вие, идвам от чисто егоистични съображения. И защо това заблуждаващо определение за вашата личност — „болен стар човек“. Никой не би се сетил, че това би могло да се отнася до вас. Създава се една съвсем погрешна представа.

— Добре, добре — отвърна минхерът и затвори очи за няколко секунди, като бе облегнал назад, с вдигната брада, величествената си глава върху възглавницата и бе сплел дългоноктестите си пръсти върху широките царствени гърди, които се очертаваха под вълнената риза. — Това е добро, млади човече, или по-скоро вие имате добри намерения, убеден съм. Вчера следобед прекарахме приятно — да-да, още вчера следобед — в онова гостоприемно селище, забравих му името, където имаше такъв превъзходен салам с бъркани яйца и това неподправено домашно вино…

— Забележително беше! — потвърди Ханс Касторп. — На всички ни беше вкусно по недопустим начин — главният готвач на „Бергхоф“ с право би се почувствал обиден, как ни беше видял, — с една дума, ние без изключение взехме най-активно участие в закуската! Саламът беше истински, оригинален и господин Сетембрини бе много развълнуван, той яде, така да се каже, с овлажнели очи. Той е патриот, както сигурно знаете, демократически патриот. Обрекъл е своята гражданска пика пред олтара на човечеството, та занапред саламът да се обмитва на границата на Бренер.

— Това е несъществено — заяви Пеперкорн. — Той е един мъж-рицар и весело разговорлив, един кавалер, въпреки че очевидно не му е съдено често да сменя дрехите си.

— Изобщо не! — каза Ханс Касторп. — Изобщо не му е съдено! От дълго време вече го познавам и сме приятели с него, тоест той по начин, достоен за благодарност, се занимава с мене, защото намира, че съм едно „грижовно дете на живота“ — това си е някакво наше словосъчетание, този израз не може направо да се разбере — и се мъчи да ми въздейства изправително. Никога обаче не съм го виждал облечен другояче, нито лете, нито зиме, освен в карирания панталон и развласеното двуредно сако, между впрочем той носи тия стари дрехи с превъзходна благопристойност, като истински кавалер, тук съм напълно съгласен с вас. Начинът, по който ги носи, е един триумф над оскъдицата и аз дори предпочитам тази оскъдица пред елегантността на дребния Нафта, в която има нещо не съвсем чисто, тя е, така да се каже, дяволска и средствата за нея той получава по околни и задни пътища — познавам малко условията.

— Един мъж: рицар и весел — повтори Пеперкорн, без да се спре на забележката по адрес на Нафта, — макар че — позволете ми тази резерва — не е без предразсъдъци. Мадам, моята спътница, не го цени особено, както може би сте забелязали; тя се изразява без симпатия за него, несъмнено защото открива такива предразсъдъци в неговото държане към вас… Нито дума, млади момко. Далече съм от мисълта да засягам господин Сетембрини и вашите приятелски чувства към него… Уредено! Не ми и хрумва дори да твърдя, че що се отнася до оная учтивост към дамите, която един кавалер… Отлично, млади приятелю, напълно безупречно! Обаче все пак има една граница, една въздържаност, известен отвод, благодарение на които, човешки, във висша степен, става понятно…

— … отношението на мадам към него. Във висша степен оправдано. Прощавайте, минхер Пеперкорн, че своеволно довършвам вашето изказване. Поемам този риск със съзнанието за пълно единодушие с вас. Особено ако вземем пред вид колко много жените — нищо, усмихвайте се, задето един невръстен като мен говори така обобщаващо за жените, — колко много те са зависими в своето държане към мъжа от държането на мъжа към тях — така че няма нищо за чудене. Жените, бих искал да се изразя така, са реактивни създания, без самостоятелна инициатива, отпуснати в смисъл на пасивни… Оставете ме, моля, да се опитам, макар и с усилие, да изложа това малко по-подробно. Жената, доколкото съм могъл да установя, сама се смята в любовните работи на първо място напълно за обект, тя очаква да се доближат до нея, не избира свободно, тя става избиращ субект в любовта едва въз основа на избора от страна на мъжа и дори тогава, позволете ми да добавя, нейната свобода на избор — с предпоставка, че не се касае до някоя съвсем невзрачна мъжка душица, но дори и това не може да бъде решително условие, — нейната свобода на избор, значи, бива повлияна и подкупена от обстоятелството, че е била избрана. Боже мой, сигурно разправям безсмислици, но когато човек е млад, всичко естествено му се струва ново — ново и удивително. Питате една жена: „Ами обичаш ли го?“ — „Той толкова ме обича!“ — отговаря тя, вдигайки или пък свеждайки погледа си. Сега си представете такъв отговор от устата на мъж като нас — прощавайте за общия знаменател! Може би има мъже, които, би трябвало да отговорят така, но те са подчертано смешни, хора под чехъла на любовта, за да се изразя епиграматично. Искам да знам за какво самоуважение свидетелства всъщност този женствен отговор. Намира ли жената, че дължи безпределна преданост на мъжа, който надарява със своя любовен избор едно толкова низше същество като нея, или съзира в любовта на мъжа към нейната личност безпогрешен признак на неговото, достойнство. Това съм се питал в самотни часове понякога между другото.

— Изконни работи, класически факти, с вашите кратки слова вие, млади момко, се докосвате до свещени дадености — отвърна Пеперкорн. — Страстното желание опиянява мъжа, жената желае и допуска да бъде опиянена от неговото желание. Оттам нашето задължение към чувството. Оттам ужасният позор на безчувствеността, на немощта да събудиш у жената желанието. Ще изпиете ли чаша червено вино с мене? Аз ще пийна. Жаден съм. Много течност загубих днес.

— Крайно ви благодаря, минхер Пеперкорн. По това време не съм свикнал, но винаги съм готов да изпия една глътка за наше здраве.

— Тогава вземете винената чаша. Тук има само една. Аз ще си послужа временно с водната. Смятам, че не ще засегна този резняк, ако в тая проста чаша… — Подпомаган от госта си, той наля чашите с леко трепереща капитанска ръка и жадно гаврътна през бюстовския си гръклян червеното вино, сякаш бе чиста водица.

— Истинска наслада — каза той. — Няма ли да пийнете още? Тогава позволете още веднъж да си… — При повторното наливане той разля малко вино. Юрганският чаршаф бе опръскан с тъмночервени петна. — Повтарям — каза той с вдигнат копиевиден пръст, докато в другата му ръка чашата с вино потреперваше, — повтарям: оттам нашето задължение, нашето религиозно задължение към чувството. Нашето чувство, разбирате ли, е мъжката сила, която пробужда живота. Животът дреме. Той иска да бъде пробуден за опияняващата сватба с божественото чувство. Защото чувството, млади момко, е божествено. Човекът е божествен, доколкото чувства. Той е божието чувство. Бог го е създал, за да чувства посредством него. Човекът не е нищо друго освен органа, посредством който бог празнува своята сватба с пробудения и опиянен живот. Стане ли някаква засечка с чувството му, бог бива връхлетян от позора, тогава имаме капитулация на божията мъжка сила, космическа катастрофа, невъобразим ужас. — И той изпи чашата си.

— Позволете да поема чашата ви, минхер Пеперкорн — каза Ханс Касторп. — Аз следя хода на вашите мисли за своя най-голяма поука. Вие развивате тук някаква богословска теория, с която приписвате на човека достопочтена, макар и може би малко едностранчива функция. Ако ми разрешите да забележа, вашите възгледи се отличават с известна суровост, в която има нещо потискащо — прощавайте! Всяка религиозна строгост естествено е потискаща за хора от по-скромен формат. И не помислям да ви коригирам, но искам само да се отклоня малко и да се върна на вашето изказване за известни „предразсъдъци“, които по наблюденията ви господин Сетембрини имал по отношение на мадам, вашата спътница. Познавам господин Сетембрини отдавна, не от година, а от много години насам. И мога да ви уверя, че неговите предразсъдъци, доколкото изобщо съществуват, в никой случай не са от дребнав и еснафски характер — смешно е да се помисли такова нещо. Може единствено да се касае до предразсъдъци от по-голям стил и, значи, не от лично естество, до общопедагогически предразсъдъци, при чието изтъкване господин Сетембрини, откровено да си призная, се занимава с мене, като „грижовно дете на живота“. Но това ще ни изведе твърде далеч. Дълга и широка работа, която с две думи е невъзможно да се…

— А вие обичате ли мадам? — попита минхерът изведнъж и извърна към своя посетител царствения си образ с болезнено разкъсаната уста и малките бледи очи под арабеските на челото… Ханс Касторп се уплаши. Той измънка:

— Дали аз… Тоест… Аз, разбира се, уважавам госпожа Шоша дори само в качеството й на…

— Моля ви се! — рече Пеперкорн, като с възпиращ културен жест протегна ръката си. — Оставете ме — додаде той, след като по този начин си бе отворил място за това, което имаше да каже, — оставете ме да повторя: много далече съм от упрека, че този господин от Италия, когато и да е, се е провинил в някое истинско нарушение на рицарските повели… Срещу никого не отправям този упрек — срещу никого. Прави ми обаче впечатление… В настоящия момент се радвам… Добре, млади момко. Напълно добре и хубаво. Радвам се, в това няма никакво съмнение; действително ми е много приятно. И все пак си казвам… Казвам си накратко: вашето познанство с мадам е по-старо от нашето. Вие сте били заедно с нея още при миналото й пребивание на това място. Освен това тя е жена с най-очарователни качества, а пък аз съм само един болен стар човек. Как така се случи… Тя днес следобед, тъй като съм неразположен, слезе сама и без придружител до курорта, за да направи някои покупки… Не е нещастие! Съвсем не! Само че несъмнено би било… Да отдам ли на влиянието на — как казахте — на педагогическите принципи на синьор Сетембрини, че вие, въпреки рицарските подбуди… Моля да ме разберете от една дума…

— От една дума, минхер Пеперкорн. О, не. Ни най-малко. Аз действам абсолютно самостоятелно. Напротив, веднъж господин Сетембрини дори ме… За съжаление виждам петна от вино върху чаршафа ви, минхер Пеперкорн. Не би ли трябвало… Ние обикновено ги посипваме със сол, докато са още скорошни…

— Това е несъществено — рече Пеперкорн, като не сваляше поглед от госта си.

Ханс Касторп пребледня.

— Нещата — каза той с притворна усмивка — тук все пак са малко по-различни от обикновено. Местният дух, ако мога така да се изразя, не е общоприетият. Предимство има болният, все едно дали е мъж или жена. Пред този дух отстъпват рицарските предписания. Вие сте временно неразположен, минхер Пеперкорн… актуално неразположение, актуално. Вашата спътница е сравнително здрава. Ето защо смятам, че съм постъпил напълно в духа на мадам, като я замествам малко пред вас в нейно отсъствие — доколкото тук може да става дума за заместване, ха, ха — вместо обратното: да замествам вас пред нея и да й предложа да я придружа до селището. А и отде накъде ще натрапвам на вашата спътница моите рицарски услуги? За това нямам нито правно основание, нито мандат. Трябва да ви кажа, че имам голямо чувство за позитивни правни отношения. Накратко, моето положение, намирам аз, е коректно, то отговаря на общата обстановка, отговаря именно и на моите искрени чувства към вашата личност, минхер Пеперкорн, и с това смятам, че на вашия въпрос — защото вие отправихте един въпрос към мене — съм дал задоволителен отговор.

— Много приятен отговор — отвърна Пеперкорн. — Без да искам, с удоволствие се вслушвам във вашето пъргаво словце, млади момко. То прескача какви ли не препятствия и закръгля до приятност нещата. Но задоволителен — не. Вашият отговор не ме задоволява напълно — прощавайте, ако с това ви нося разочарование. „Неумолимост“, драги приятелю, вие употребихте тази дума във връзка с някои изложени от мене възгледи. Но и във вашите изказвания се крие известна неумолимост, една строгост и принуденост, която, струва ми се, не съответства на вашата природа, макар че ми е позната от държането ви при известни обстоятелства. Сега аз отново я откривам. Отнася се до същата принуденост, която проявявате при нашите общи забавления, при нашите разходки по отношение на мадам — към никого другиго — и за която ми дължите едно обяснение…

Това е един дълг, едно морално задължение, млади момко. Аз не се мамя. Моето наблюдение твърде често се е потвърждавало и е недопустимо същото да не се е натрапило и на други, с тая разлика, че е възможно и дори много вероятно тези други добре да са запознати с обяснението на въпросния феномен.

Минхерът говореше днес следобед в необикновено точен и завършен стил въпреки изтощението от злокачествения пристъп. Почти липсваше каквато и да е разпокъсаност. Полуседнал в леглото, извърнал към своя посетител могъщите плещи и забележителната си глава, той бе проснал едната си ръка върху юргана, а другата, неговата, подаваща се от края на вълнения ръкав луничава капитанска ръка, бе изправена и копиевидните пръсти образуваха уточняващия пръстен, докато устата му артикулираше думите толкова ясно и течно, дори пластично, с търкалящо гърлено „р“ в думи като „вероятно“ и „натрапено“, че сам господин Сетембрини би могъл да му завиди.

— Вие се усмихвате — продължи той, — примигвате и въртите главата си насам-натам, измъчвате се, изглежда, с безрезултатни размисли. И все пак няма съмнение, че знаете какво искам да кажа и за какво се отнася. Аз не твърдя, че не се обръщате от време на време към мадам, нито пък, че не й отговаряте, когато разговорът вземе обратно направление. Но повтарям, това става с определена принуденост, по-точно: с едно заобикаляме, с едно отбягване, и то, ако се вгледа човек по-добре, с отбягване на една форма. Човек остава, що се касае до вас, с впечатлението, че тук се крие някакъв облог, че сякаш сте се хванали на ядец с мадам и условието е да не си служите със звателна форма към нея. Вие последователно и без изключение отбягвате да я заговаряте. Никога не й казвате „вие“.

— Но минхер Пеперкорн… Какъв ядец…

— Позволете ми да наблегна на обстоятелството, което не може да ви е убягнало, че току-що пребледняха дори и устните ви.

Ханс Касторп не вдигна поглед. Наведен, той старателно се занимаваше с червените петна върху чаршафа. „Дотам се докара работата! — мислеше той. — Тя и без това бе тръгнала натам. Смятам, че и аз допринесох за това. До известна степен сам си я скроих, както осъзнавам в тоя миг. Наистина ли съм толкова пребледнял? Може и така да е, защото сега въпросът се слага ребром. Не се знае какво ще стане. Мога ли още да лъжа? Сигурно бих могъл, но никак не ми се иска. Засега ще остана наведен над тия кървави петна, петна от червено вино тук, върху чаршафа.“

И над него мълчаха. Тишината трая към две или три минути — тя показа колко много могат да се разтегнат при такива обстоятелства тия нищожни единици време.

Питер Пеперкорн бе този, който отново подкачи разговор.

— Касае се до оная вечер, на която дължа удоволствието да се запозная с вас — почна той с напевен тон и към края понижи гласа си, като че ли това бе първото изречение на дълъг разказ. — Изкарали бяхме едно малко тържество, бяхме си хапнали и пийнали и с повишено настроение, в едно човешки отпуснато и смело състояние, се упътихме, хванати под ръка, към спалните си. Тогава тук, пред моята врата, когато си казвахме лека нощ, ми хрумна да ви направя едно предложение — да докоснете с устните си челото на жената, която ви беше представила като свой добър приятел от миналото си пребиваване тук, а същевременно й предоставих да ви отвърне пред очите ми със същия тържествено шеговит акт в знак на възвишения момент. Вие категорично отхвърлихте моята инициатива, отхвърлихте я с обосновката, че намирате за безсмислено да разменяте с моята спътница целувки по челата. Не ще отречете, че това бе обосновка, която сама по себе си се нуждаеше от обяснение, едно обяснение, което и до този час не сте ми издължили. Имате ли намерение да уредите сега този свой дълг?

„Така, забелязал е, значи, това — помисли Ханс Касторп и още по-ниско се наведе над винените петна, като с върха на подвития среден пръст зачопли едно от тях. — Всъщност аз тогава сигурно съм искал той да го забележи и запомни, иначе не бих го казал. Ами сега? Сърцето ми здравата се е разтуптяло. Дали ще последва едно царствено избухване от най-висша степен? Дали да не хвърля един поглед към пестника му, който може би вече се готви да се стовари върху ми? Изпаднал съм в извънредно странно и крайно напечено положение.“

Изведнъж той усети китката си, дясната, сграбчена от ръката на Пеперкорн.

„Сега ми сграбчи китката! — помисли той. — Ха, смешна работа, какво съм седнал тук с подвита опашка! Имам ли някакво прегрешение към него? Никакво. Най-напред трябва да се оплаче съпругът в Дагестан. А след това някой и друг още. А накрая аз. А той, доколкото знам, няма изобщо за какво да се оплаква още. Защо, значи, ми се е разтуптяло сърцето? Крайно време е да се изправя и открито, макар и почтително, да го погледна право във величественото лице.“

Така и стори. Величественото лице бе жълто, очите гледаха помътено изпод опънатите бръчки на челото, изразът на разпокъсаните устни бе горчив. Те — великият старец и незначителният млад мъж — се опитваха да разчетат погледите си, докато единият все още държеше китката на другия. Най-сетне Пеперкорн тихо изрече:

— Вие сте били любовник на Клавдия през нейното предишно пребиваване тук.

Ханс Касторп още веднъж клюмна, но веднага отново вдигна главата си и каза, след като дълбоко пое дъх:

— Минхер Пеперкорн! В най-висша степен ми е противно да ви излъжа и аз търся някаква възможност да избягна това. Не е леко. Ще бъде самохвалство, ако потвърдя вашата констатация, ще бъде лъжа, ако я отрека. Ще ви обясня. Дълго време, много дълго време живях в този санаториум заедно с Клавдия — прощавайте, — с вашата сегашна спътница, без да се запозная официално с нея. Официалният елемент не е съществувал в нашите отношения или в моите отношения към нея, за които искам да кажа, че произходът им се губи в някаква далечна тъмнина. Мислено аз с Клавдия никога не съм говорил освен „на ти“, а и в действителност никога не е било иначе. Защото вечерта, когато смъкнах от себе си известните педагогически окови, за които вече накратко стана дума, и пристъпих към нея — под един предлог, който по-рано вече веднъж бях изпитал, — тая вечер имаше маскарад, бе карнавална вечер, една безотговорна вечер, една вечер за говорене „на ти“, през която това „ти“ по приказен и безотговорен начин доби своя пълен смисъл. А на другия ден Клавдия си замина.

— Своя пълен смисъл — повтори Пеперкорн. — Това вие много деликатно… — Той пусна Ханс Касторп и с дланите на своите дългоноктести капитански ръце почна да разтрива двете половини на лицето си — очните глобове, бузите и брадичката. После сключи ръце върху изцапания с вино чаршаф и склони встрани главата си, към лявата страна, към госта си, та все едно, че си бе отвърнал лицето от него.

— Отговорих ви толкова правилно, колкото бе възможно, минхер Пеперкорн — каза Ханс Касторп, — и съвестно се постарах да не ви кажа нито премного, нито възмалко. Държах преди всичко да ви убедя, че въпросът остава до известна степен открит: дали да влезе в сметката тази прощална вечер, или не; защото се касае до една невключена в никаква поредица и почти липсваща в календара вечер, един hors d’ceuvre[21], така да се каже, една извънредна вечер, една високосна вечер, двадесет и девети февруари, така че би било само половин лъжа, ако бях отрекъл вашата констатация.

Пеперкорн не отговори.

— Аз предпочетох — подзе отново Ханс Касторп след една пауза — да ви кажа истината, рискувайки да загубя вашето благоволение, което, признавам съвсем откровено, би било за мене чувствителна загуба, мога дори да кажа: един удар, истински удар; той би могъл да се сравни с удара, който усетих, когато госпожа Шоша не се върна тук сама, а като ваша спътница. Аз поех този риск, защото отдавна желанието ми беше да настъпи яснота помежду ни — между вас, към когото изпитвам толкова необикновени чувства на уважение, и мене; това ми се струваше по-хубаво и по-човешко — вие знаете как Клавдия изговаря тази дума със своя вълшебно пресипнал глас, тъй очарователно разтеглено, — отколкото едно премълчаване и преструване, така че ми се свали камък от сърцето, когато преди малко направихте констатацията си.

Никакъв отговор.

— Още нещо, минхер Пеперкорн — продължи Ханс Касторп, — още нещо е причина за желанието ми да ви кажа истината, а именно личният опит колко дразнеща може да бъде несигурността, принудата да се задоволи човек с непълни предположения в тази насока. Вие сега знаете с кого Клавдия е преживяла, прекарала, отпразнувала, значи, да, отпразнувала един… един двадесет и девети февруари преди установяването на настоящите позитивни правни отношения, чието незачитане би било естествено чисто безумие. Що се отнася до мене, аз никога не можах да постигна тази яснота, ако и да ми беше ясно, че всеки, който изпадне в положението да се замисля по тия работи, трябва да сложи в сметката такива предшестващи събития, искам всъщност да кажа такива предшестващи — ако и да ми бе известно между другото, че придворният съветник Беренс, който, може би знаете, дилетантства в живописта, в продължение на много сеанси е нарисувал портрета й, с една пластичност в изобразяването на кожата, която, между нас казано, дава повод за истинско смайване. Това ми създаде много мъки и главоблъсканици, създава ми ги и до днес.

— Вие още ли я обичате? — попита Пеперкорн, без да измени положението си, тоест с отвърнато лице… Голямата стая потъваше все повече и повече в полумрак.

— Прощавайте, минхер Пеперкорн — отговори Ханс Касторп, — но моите чувства към вас, чувства на най-голямо почитание и възхищение, ме карат да смятам за неблагоприлично да ви говоря за чувствата си към вашата спътница.

— А споделя ли тя — попита Пеперкорн с тих глас — тия чувства и днес още?

— Аз не казвам — отвърна Ханс Касторп, — аз не казвам, че тя ги е споделяла някога. Това е малко вероятно. Одеве вие теоретически засегнахте този предмет, като говорехте за реактивната природа на жените. У мене естествено няма много нещо за обичане. Та какъв ли формат имам — преценете сам! Ако при това положение можа да се стигне до един… до един двадесет и девети февруари, това следва да се припише изключително на женската подкупност от първичния избор на мъжа — при което искам да забележа, че смятам за самохвалство и безвкусица да се наричам „мъж“, но Клавдия във всеки случай е жена.

— Тя се е поддала на чувството — измърмори Пеперкорн със своите разпокъсани устни.

— Както във вашия случай го е сторила далече по-послушно и както неведнъж го е сторвала, по този въпрос трябва да си е наясно всеки, който изпадне в това положение.

— Стой! — рече Пеперкорн, все още отвърнат, но с един жест на дланта си към своя събеседник. — Дали не е подло, дето говорим така за нея?

— Съвсем не, минхер Пеперкорн. Не, тук смятам, че напълно мога да ви успокоя. Та става дума за човешки неща — думата „човешки“, употребена в смисъл на свобода и гениалност, извинете този малко измъчен израз, но неотдавна нуждата ме принуди да го усвоя.

— Добре, продължавайте — заповяда Пеперкорн тихо.

Седнал с ръце между коленете върху ръба на стола, приведен към царствения мъж, Ханс Касторп също говореше тихо.

— Защото тя е едно гениално същество — каза той — и съпругът в Закавказието — вие сигурно знаете, че тя си има мъж в Закавказието — разрешава свободата и гениалността й било поради тъпота, било поради интелигентност, не познавам тоя приятел. Във всеки случай той правилно постъпва, дето й я разрешава, тъй като самата болест й дава право на нея, гениалният принцип на болестта, комуто е подчинена, и всеки, който изпадне в това положение, ще стори добре да последва примера му и да не се оплаква нито за минало, нито за бъдеще…

— Вие не се ли оплаквате? — попита Пеперкорн и извърна към него лицето си… В полумрака то изглеждаше пепеляво; очите бледо и морно гледаха изпод идолоподобното многолиние на челото, голямата, разпокъсана уста зееше полуотворена като на трагична маска.

— Не мислех — отговори Ханс Касторп скромно, че се касае до мене. Моите думи имат за цел да не се оплаквате вие, минхер Пеперкорн, и да не ме лишавате от благоволението си поради предишни събития. Това ме интересува в тоя час.

— Независимо от това трябва неумишлено да съм ви причинил голямо страдание.

— Ако задавате въпрос — отвърна Ханс Касторп и ако отговоря утвърдително, то това в никой случай не трябва да означава, че не ценя грамадното предимство на познанството си с вас, тъй като това предимство е неразривно свързано с разочарованието, за което говорите.

— Благодаря, млади момко, благодаря. Оценявам деликатността на вашето словце. Но като се абстрахираме от нашето познанство…

— Трудно е да се абстрахираме от него — каза Ханс Касторп, — а и за мене не е препоръчително да се абстрахирам от него, за да потвърдя съвсем непретенциозно вашия въпрос. Защото фактът, че Клавдия се върна заедно с една личност от вашия формат, естествено само усили и усложни тревогата, която изпитах поради това, че се е върнала, придружена изобщо от друг мъж. Това ми създаде значителни грижи, създава ми ги и днес, не отричам, и доколкото ми стигаха силите, преднамерено се придържах към позитивната страна на въпроса, тоест към искрените си чувства на уважение към вас, минхер Пеперкорн, в които между впрочем се съдържаше и една малка доза ехидност по отношение на вашата спътница; защото на жените не им става особено драго, когато видят, че техните любовници се сплотяват.

— Наистина — каза Пеперкорн и прикри една усмивка, поглаждайки с шепа устата и брадичката си, сякаш имаше опасност госпожа Шоша да го види как се усмихва. И Ханс Касторп се усмихна сдържано, а после и двамата кимнаха в знак на разбирателство.

— В края на краищата — продължи Ханс Касторп — можех да си позволя това малко отмъщение, защото — що се отнася до мене — аз наистина имам доста основания да се оплаквам… Не от Клавдия и от вас, минхер Пеперкорн, а да оплаквам себе си изобщо — заради живота и съдбата си; тъй като имам честта да се ползвам с вашето доверие и тъй като в полумрака на тая привечер има нещо извънредно своеобразно, ще се опитам, поне в общи черти, да ви разправя за това.

— Моля ви се — каза Пеперкорн учтиво, след което Ханс Касторп продължи:

— От дълго време съм тук горе, минхер Пеперкорн, от години — не знам точно от колко време, но това са години от живота ми, затова говорих за „живот“, а и върху „съдбата“ ще се спра в подходящия момент. Моят братовчед, когото смятах да посетя за кратко време — един военен с честни и почтени намерения, но това никак не му помогна, — умря тук в ръцете ми, а аз все още съм тук. Аз не бях военен, имах цивилна професия, както може би сте чули, една професия, професия на разума и сръчността, която уж била дори от полза за свързването на народите, но аз никога не съм бил особено свързан с нея, признавам това, и то по причини, за които само ще кажа, че се таят в някакъв мрак, те се таят там заедно с наченките на моите чувства към вашата спътница — нарочно я наричам така, за да изтъкна, че и не помислям да разклащам позитивната юридическа ситуация, — на моите чувства към Клавдия Шоша и на моята връзка „на ти“ с нея, която никога не съм отричал, откакто за първи път нейните очи ме пресрещнаха и омагьосаха — омагьосаха ме в неразумна насока, разбирате ли? Заради нея и напук на господин Сетембрини се подчиних на принципа на неразумността, на гениалния принцип на болестта, на който, разбира се, сигурно отдавна и открай време съм бил подчинен, и останах тук горе не знам точно от колко време, всичко съм забравил и с всичко съм скъсал, с роднините си, с „равнинната“ си професия, с всичките си перспективи. А когато Клавдия замина, аз я заочаквах, постоянно я очаквах тук горе, така че бях напълно загубен за равнината и там гледат на мене все едно като на умрял. Това ми бе на ума, когато говорех за „съдба“ и си позволих да намекна, че евентуално ми се следва да се оплаквам от настоящето правно положение. Някога четох една история — не, на театър я гледах, как един добродушен момък — той между впрочем беше военен като братовчед ми и се бе хванал с една очарователна циганка… тя беше очарователна, с цвете зад ухото, една дива, фатална жена, и дотолкова го бе увлякла, че той напълно излезе из релсите, всичко пожертва за нея, стана дезертьор, отиде с нея при контрабандистите и във всяко отношение се опозори. Когато стигна дотам, той й дотегна и тя се появи с един матадор, една внушителна личност с разкошен баритон. Историята свърши с това, че малкият войник с тебеширено-бледо лице и разгърдена риза я прободе пред цирка с ножа си, което между впрочем тя чисто и просто сама си бе търсила. Историята, за която се сетих, е без всякаква връзка. Но в заключение: защо ми дойде на ум тя?

При споменаването на „ножа“ минхер Пеперкорн бе променил донякъде седящото си положение в леглото, бе се дръпнал малко настрана, като бързо бе извърнал лице към госта си и го бе погледнал изпитателно в очите. После той се изправи по-добре, подпря се на лакът и заговори:

— Млади момко, чух и сега всичко ми е ясно. Позволете ми, въз основа на вашите съобщения, една лоялна декларация! Ако не беше косата ми бяла и ако не боледувах от тая злокачествена треска, щяхте да ме видите готов, с оръжие в ръка, като мъж срещу мъж, да ви дам удовлетворение за неправдата, която неволно ви съм причинил, а същевременно и за обидата, която ви е нанесла моята спътница; за нея също трябва да отговарям. Свършено, господине — щяхте да ме видите готов. Но тъй както са се докарали работите, позволете ми да ви направя в замяна едно друго предложение. То е следното. Спомням си за един възвишен момент тъкмо по времето на нашето запознаване — спомням си за него, макар че тогава бях изпил много вино, — за един момент, значи, когато аз, приятно докоснат от вашата натура, бях готов да ви предложа братското „ти“, но после не пренебрегнах прозрението, че тази стъпка би била малко прибързана. Добре, аз днес се позовавам на оня момент, връщам се към него, обявявам тогава решеното отлагане за изтекло. Млади момко, ние сме братя, аз ни обявявам за братя. Вие казахте нещо за едно „на ти“ в пълния смисъл на думата — и нашето ще има пълен смисъл, смисъла на братство по чувство. Удовлетворението, което възрастта и боледуването ми пречат да ви дам с оръжие, аз ви предлагам в тази форма, предлагам ви го във формата на едно побратимяване, каквото иначе хората сключват против трети лица, против света, против някого и което ние ще сключим заради нашите чувства към някого. Вземете вашата винена чаша, млади момко, докато аз отново ще се задоволя с водната чаша, която не е чак толкова недостойна за този резняк…

И с леко треперещата си капитанска ръка той напълни чашите, при което Ханс Касторп му помагаше с почтително изумление.

— Вземете! — повтори Пеперкорн. — Дайте да кръстосаме мишниците си! И пийте сега по този начин! До дъно!… Отлично, млади момко. Уредено. Ето ръката ми. Доволен ли си?

— Този израз естествено е съвсем недостатъчен, минхер Пеперкорн — каза Ханс Касторп; трудно му дойде да изпие на един дъх цялата чаша и той избърса коляното си с носната кърпа, защото върху него се бе разляло вино. — По-скоро бих казал, че съм прещастлив, и още не мога да се опомня, че така изведнъж ми се падна това… Искрено да си призная, всичко ми е като насън. Това е неимоверна чест за мене — не знам как съм могъл да я заслужа, най-много по пасивен начин, положително не по друг, та не бива да се чудите, ако отначало ще ми се струва авантюристично да произнеса новото обръщение, ако се препъна о него — особено в присъствие на Клавдия, която може би по женски няма да е съгласна с тази спогодба…

— Остави на мене тази грижа — отвърна Пеперкорн, — пък останалото е въпрос на упражнение и навик! А сега си върви, млади момко! Остави ме, синко! Стъмни се, вечерта напълно настъпи, нашата любовница може всеки момент да се върне, а една среща помежду ви сега може би не ще бъде най-благоприличното нещо.

— Лека ти нощ, минхер Пеперкорн — каза Ханс Касторп и стана. — Вие виждате, аз преодолявам оправданата си плахост и вече се упражнявам в безумно дръзкото обръщение. Вярно, тъмно е вече! Бих могъл да си представя, че ненадейно влиза господин Сетембрини и щраква лампата, за да зацари разум и общителност — той тая слабост си я има. До утре! Излизам оттук така радостен и възгордян, както и насън не бих могъл да си пожелая. Скорошно оздравяване! Сега ти предстоят поне три дни без треска, когато ще бъдете в състояние да се справите с всички изисквания. Това ме радва — все едно, като че ли аз съм на твое място. Лека нощ!

[9] Среща, разговор (фр.). ↑

[10] Светът иска да бъде лъган (лат.). ↑

[11] Тук: чувство за чест (фр.). ↑

[12] Толкова по-зле за вас (фр.). ↑

[13] Това е то (фр.). ↑

[14] Тук: слушайте, приятелю (фр.). ↑

[15] В корабостроителницата (фр.). ↑

[16] Какво великодушие! Няма що, наистина (фр). ↑

[17] Гениален мъж (фр.). ↑

[18] Точно така (фр.). ↑

[19] Разбираш ли (фр.). ↑

[20] Накрай (фр.). ↑

[21] Предястие (фр.); тук в смисъл на нещо невписано в листата за ястия. ↑

Минхер Пеперкорн (край)

Един водопад винаги е привлекателен обект за излет и почти не виждаме как да оправдаем Ханс Касторп, който дори изпитваше някакво особено сърдечно влечение към падащи води, дето нито веднъж не бе посетил живописната каскада всред гората на долината Флюела. За времето на съвместния му живот с Йоахим би могъл да бъде извинен със строгата дисциплинираност на братовчеда, който не бе тук за удоволствие и със своя деловито-целенасочен нрав бе ограничил кръгозора им в най-близките околности на санаториума „Бергхоф“. А след като той почина — е, и тогава отношението на Ханс Касторп към тукашната местност, като се изключат скиорските му начинания, бе запазило характера на консервативно еднообразие, чийто контраст спрямо диапазона на неговия вътрешен опит и неговите „управителски“ задължения не бе лишен от известна привлекателност за младия човек. Все пак той охотно се съгласи, когато в по-близкото му обкръжение, този приятелски кръг от седем души (включително и него самия), бе разискван планът за една екскурзия с коли до онова толкова препоръчвано място.

Бе настъпил май, месецът на блаженството според наивните песнички от равнината — много свеж и малко гальовен, що се отнася до състоянието на въздуха тук горе, но топенето на снеговете можеше да се смята за приключено. През последните дни наистина бе валял многократно сняг на едри парцали, ала не се задържа, само дето остави малко влага след себе си; натрупаните от зимата снежни маси бяха се просмукали, изпарили, изчезнали с изключение на единични останки; потъналият в зеленина околен свят мамеше всеки предприемчив дух.

И без това през последните седмици събиранията на групата бяха пострадали поради неразположението на нейния предводител, забележителния Питер Пеперкорн, чиято злокачествена тропическа зестра не пожела да отстъпи нито пред въздействието на извънредния климат, нито пред противоотровата на един толкова изтъкнат лекар като придворния съветник Беренс. Той често бе на легло — не само през дните, когато неговата малария квартана встъпваше в своите злокобни права. Обадили се бяха и далакът, и черният дроб, както намекна придворният съветник насаме на близките му; и стомахът му не се намирал в класическо състояние Беренс не пропусна да спомене за опасността от едно хроническо изтощение, което при тия обстоятелства не могло да се предотврати напълно дори при такава могъща натура. През тия седмици минхер Пеперкорн бе председателствал само едно вечерно ядене и пиене, а и общите разходки бяха отпаднали с изключение на една не много далечна. Впрочем Ханс Касторп, между нас казано, почувства в известно отношение това малко разпадане на компанията като облекчение, тъй като побратимяването със спътника на госпожа Шоша му създаваше трудности; то внасяше в неговите публични разговори с Пеперкорн същата „принуденост“, същото „заобикаляне“ и сякаш същото „отбягване“ въз основа на хващане на ядец, което вече бе направило впечатление на холандеца при обноските му с Клавдия: посредством най-странни полумерки той подменяше с някакви описателни изрази самото обръщение, доколкото направо не го преглъщаше — поради същата или по-скоро обратната дилема, която господстваше при разговора му с Клавдия в присъствие на други хора и дори само в присъствието на нейния владетел и която, благодарение на полученото от Пеперкорн удовлетворение, се бе превърнала в една двойна формална стяга.

Така че планът за един излет до водопада бе, значи, на дневен ред — Пеперкорн сам бе определил целта и се чувстваше здрав за това начинание. Беше на третия ден след един пристъп на неговата малария квартана; минхерът обяви, че желае да се възползва от него. Той наистина не се бе появил при закуските и обеда в трапезарията, а се бе хранил, както много често напоследък, в своя салон заедно с госпожа Шоша, но още при първата закуска Ханс Касторп бе получил посредством куция портиер нареждане да бъде готов един час след обеда за разходка с кола, освен това да предаде тази заповед на господата Ферге и Везал и да уведоми Сетембрини и Нафта, че ще минат да ги вземат, а накрай да се погрижи и поръча за три часа две ланда.

В уречения час се срещнаха пред портала на санаториума „Бергхоф“. Ханс Касторп, Ферге и Везал очакваха там особите от княжеските покои, като за забавление потупваха конете, които със своите черни, влажни, дебели бърни взимаха от дланите им бучки захар. Спътниците се появиха само с малко закъснение на външното стълбище. Пеперкорн, чиято царска глава сякаш бе станала по-тясна, бе облечен в дълъг, малко износен реглан; той се спря за момент горе до Клавдия, свали меката си кръгла шапка, а устните му изобразиха безмълвно някакво общо поздравление. После размени по едно ръкостискане с всеки от тримата господа, които бяха пристъпили към двойката до подножието на стъпалата.

— Млади момко — каза той при това на Ханс Касторп, като постави лявата си ръка върху рамото му — … как сме, синко?

— Покорно благодаря! А вие? — отвърна запитаният.

Слънцето грееше, денят бе хубав, ясен, но все пак добре бяха сторили, дето бяха взели демисезонни горни дрехи: при пътуването несъмнено щеше да им е хладно. А мадам Шоша носеше топло манто с колан от мъхав, едро кариран плат и дори малка кожена наметка около раменете. Тя бе превързала под брадичката си маслиненозелен воал, който свеждаше надолу страничната периферия на филцовата й шапка; това я правеше тъй очарователна, че повечето от присъстващите усетиха направо болка — само Ферге не, единственият, който не бе влюбен в нея; и тъкмо неговото безпристрастие стана причина при временното разпределение на местата — докато вземат и външните двама — да му се падне обратното място в първото ландо, срещу минхер и мадам, докато Ханс Касторп, не без да долови една подигравателна усмивка на Клавдия, се качи с Фердинанд Везал във втората кола. Малаецът камердинер с дребната фигурка също участваше в излета. Той се бе появил зад господарите си с голяма кошница, изпод чийто капак стърчаха гърлата на две бутилки и която той натика под обратната седалка на първото ландо; в момента, когато бе вече кръстосал ръцете си, седнал до кочияша, конете получиха своята команда и колите потеглиха със затегнати спирачки надолу по завоя.

И Везал беше забелязал усмивката на госпожа Шоша; показвайки наядените си зъби, той се обърна по тоя повод към своя спътник в колата.

— Видяхте ли — попита той — как ви се подигра, задето ще трябва да пътувате сам с мене? Да-да, на пострадалия подбивът му е в кърпа вързан. Много ли се ядосвате и гнусите да седите до мене?

— Опомнете се, Везал, и не говорете тъй долнопробно! — схока го Ханс Касторп. — Жените се усмихват при всеки удобен случай заради самата усмивка; безполезно е всеки път да се тревожи за това човек. Какво сте се загърчили така? Вие имате, както и всички ние, своите качества и недостатъци. Например много хубаво свирите откъси от „Сън в лятна нощ“, това не всеки може. Следния път би трябвало пак да ни посвирите.

— Да, ето че пак ми говорите снизходително — отвърна клетият човек — и съвсем не подозирате колко безочливост се крие във вашата утеха и че по този начин още по-дълбоко ме унижавате. Лесно ви е на вас да говорите и утешавате отвисоко, защото, ако и понастоящем да се намирате в доста смешно положение, все пак един път и вие сте били наред и сте се намирали на седмото небе, всемогъщи боже, и сте почувствали мишниците й около врата си и всичко това, всемогъщи боже, ми изгаря гърлото и сърцето, когато помисля за него… С пълно съзнание за това, което ви се е било паднало, вие гледате отвисоко на моите просешки страдания…

— Не е хубаво, дето се изразявате така, Везал! Дори във висша степен е отвратително, няма защо да го крия от вас, тъй като ме упреквате в безсрамие, а и вие държите всичко да бъде отвратително, вие чисто и просто искате да се изкарате най-гаден и непрестанно се гърчите. Та наистина ли сте така ужасно влюбен в нея?

— Страшно! — отговори Везал, поклащайки глава. — Не може с думи да се изкаже какви мъки ми причинява моята жажда и моята страст към нея, би ми се искало да мога да кажа, че това ще ми докара смъртта, но не — тъй нито съм в състояние да живея, нито да умра. Докато я нямаше, бях почнал малко да се оправям, бях почнал постепенно да я забравям. Но откак се е върнала и всеки ден ми е пред очите, понякога ми иде да си хапя ръцете, да ги размахвам във въздуха и не зная как да си помогна. Такова нещо не би трябвало да има, но и не желаеш да го няма — връхлетяло ли те е веднъж, не искаш да се отървеш от него, би трябвало да искаш да се отървеш от живота си, с който то се е амалгамирало, а именно това не можеш — каква полза, че ще умреш? После — с удоволствие. В нейните обятия — на драго сърце. Но преди това — не! — би било пълна безсмислица, защото животът, това е желанието и желанието е животът, той не може да бъде против самия себе си, ето къде се крие трижди проклетата безизходица. А когато казвам „трижди проклета“, казвам го само изразно и то сякаш се касае до някого другиго, аз сам не мога да мисля така. Има различни изтезания, Касторп, и който е подложен на някакво изтезание, иска да се отърве от него, иска просто и безусловно да се отърве от него, това му е целта. Но от изтезанието на плътското желание човек може да иска да се отърве само по един начин и при едно-единствено условие — по пътя на неговото удовлетворение; иначе не, за нищо на света! Това е положението и който не е обладан от тая мъка, той нищо не знае, но който е обладан, разбира господа нашего Исуса Христа, той ще си изплаче очите. Боже вишни, кой го е наредил и устроил така, че плътта толкова много желае плътта само защото не е собствената плът, а принадлежи на една чужда душа — колко странно и, точно погледнато, колко непридирчиво, от друга страна, в своята свенлива доброжелателност! Би могло да се каже: щом не желае нещо повече, нека то, в божието име, му бъде дадено! Та какво искам аз, Касторп? Да я убивам ли? Да проливам кръвта й? Та аз искам само да я милвам! Касторп, мили Касторп, прощавайте, че скимтя, но тя би могла в името божие да изпълни желанието ми! Тук има и нещо по-висше, Касторп, аз не съм някакво добиче, какъвто и да съм, все пак съм човек! Плътското желание се насочва ту насам, ту натам, то не е свързано, не е фиксирано и затова го наричаме животинско. Ако обаче то е фиксирано върху едно човешко същество, върху един човешки образ, тогава нашата уста говори за любов. Аз желая не само нейната плът и нейното тяло; ако случайно в лика й нещо съвсем дребно бе другояче оформено, щяхте може би да видите, че никак не желая цялото й тяло, от което излиза, че обичам душата й и че я обичам с душата си. Защото любовта към един лик е душевна любов…

— Какво става с вас, Везал? Та вие съвсем не приличате на себе си и си служите бог знае с какви изрази…

— Но именно тъкмо в това, тъкмо в това се състои нещастието — продължи клетникът, — че тя има душа, че тя е човешко същество с тяло и душа! Защото нейната душа! Защото нейната душа нищо не ще да знае за моята, затова и тялото й нищо не ще да знае за моето, о, каква неволя и какво страшно злочестие, ето защо моето желание е осъдено на позор и тялото ми трябва на веки веков да се гърчи! Защо и тялото, и душата й не искат нищо да знаят за мене, Касторп, и защо моето желание я отвращава?! Аз не съм ли мъж? Един противен мъж не е ли мъж? Аз дори съм мъж в най-висша степен, кълна ви се, всичко досегашно би било надхвърлено, ако тя ме приемеше в блаженото царство на своите обятия, които са толкова прекрасни, защото принадлежат към душевния й лик. Бих я накарал да изпита най-голямото сладострастие на света, Касторп, ако се касаеше само до телата, а не и до образите, ако я нямаше тая нейна проклета душа, която нищо не иска да знае за мене, но без която не бих пожелал тялото й — това е то дяволската безизходица, в която се гърча и гърча!

— Везал, пст! По-тихо! Ами че кочияшът ви разбира! Той наистина не помръдва глава, но по гърба му го познавам, че слуша.

— Той разбира и слуша, това е то, Касторп! Това е то подреждането и поставянето на въпросите по вашему и според вашия характер! Ако говорех за палингенезис или за… хидростатика, той не би разбрал, понятие би си нямал и нито би слушал, нито би се интересувал. Тъй като това не е популярно. Но върховният, пределният и страхотно тайнственият въпрос, въпросът за плътта и за душата, виж ти, този въпрос е същевременно най-популярният въпрос и всеки го разбира, всеки може да се подиграва на оня, който е попаднал в мрежите му и комуто поради това денят носи похотливо изтезание, а нощта адски позор! Касторп, мили Касторп, оставете ме да поскимтя, защото знаете ли какви са нощите ми! Всяка нощ я сънувам, ах, как ли не я сънувам, гърлото и стомахът ми изгарят, когато си помисля за това! И всеки сън свършва така: тя ми удря плесници, бие ме право в лицето, понякога ме и заплюва — с изкривен от погнуса душевен лик ме заплюва и тогава се събуждам, облян в пот, покрит с позор, обладан от страст…

— Така, Везал, сега да замлъкнем и да си наложим да мълчим, докато стигнем до бакалина и някой седне при нас. Това е моето предложение и моето нареждане. Не искам да ви огорчавам и признавам, че сте в много тежко положение, но като деца ни са чели историята на някакъв човек, който бил наказан при говорене да му излизат змии и жаби из устата, при всяка дума по една змия или жаба. В книгата не пишеше какво е направил човекът, но аз винаги предполагах, че той сигурно се е видял принуден да не си отваря устата.

— Но човешка потребност е — каза Везал плачевно, — човешка потребност е, мили Касторп, да се изприкажеш и да си облекчиш сърцето, когато си затънал в мъка като мене.

— То е дори човешко право, Везал, ако искате. Но има права, по мое мнение, които при известни обстоятелства е най-разумно да не се упражняват.

И тъй двамата млъкнаха според нареждането на Ханс Касторп, а между впрочем и колите бързо бяха стигнали до обраслата с кучешко грозде къщурка на бакалина, където нито за момент не ги накараха да чакат: Сетембрини и Нафта бяха вече на улицата, първият в своята опърпана кожена полушубка, вторият обаче в едно белезникавожълто пролетно пардесю, което бе с изкарани тегели по всички краища и имаше контешки вид. Докато колите обръщаха, излетниците размениха поздрави, помахаха си с ръка и господата се качиха: Нафта седна в първото ландо като четвърти редом с Ферге, а Сетембрини, в блестящо настроение — веселите шеги просто бликаха от устата му, — се присъедини към Ханс Касторп и Везал, който му отстъпи своето място в дъното на колата — където Сетембрини се разположи с изисканата небрежност на свикнал да се вози по корсото кавалер.

Той възхвали удоволствието от возенето, това придвижване на тялото, докато то е в приятен покой, на туй отгоре и при сменящ се пейзаж; държеше се бащински предупредително към Ханс Касторп и дори потупа клетия Везал по бузата, като го призова да забрави своето собствено несимпатично „Аз“ и да се възхити от светлия околен свят, към който посочи с един замах на десницата си в охлузената кожена ръкавица.

Пътуването беше отлично. Конете, брези и четирите, пъргави и яки, загладени и охранени, чаткаха в постоянен такт по хубавото шосе, от което още не се вдигаше прах. Разрушени канари, в чиито пукнатини никнеха цветя и треви, се появяваха навремени край пътя, телеграфните стълбове бягаха назад, гористи възвишения се изпречваха насреща им, прелестните завои, които се редяха и бързо биваха отминавани, поддържаха любопитството на пътниците, а в слънчевата далнина винаги се мержелееше все още отчасти заснежената планина. Напуснали бяха познатите предели на долината, изместването на всекидневната сцена освежаваше душата. Скоро спряха в окрайнината на гората: оттук щяха да продължат излета пешком и да достигнат целта — една цел, с която от доста време, без отначало да забележат, бяха влезли в слаб, но постоянно усилващ се сетивен контакт. Когато слязоха от колите, всички доловиха някакъв далечен шум, някакво тихо, на моменти все още изплъзващо се от слуха съскане, тресене и бучене, върху което всеки обръщаше вниманието на другия и със затаена стъпка се ослушваше.

— Сега — каза Сетембрини, който доста пъти бе идвал тук — той се обажда само плахо. Но стигнем ли до него, ще видите колко е брутален по това време на годината — имайте пред вид, че собствените си думи няма да разбираме.

И така те навлязоха в гората по един път, постлан с влажни борови иглици — най-отпред Пеперкорн с климаща встрани походка, опрян върху мишницата на своята спътница, нахлупил черната мека шапка върху челото си; след тях, по средата на пътя, Ханс Касторп, без шапка, както всички останали господа, с ръце в джобовете, с леко наклонена глава, тихо си свирукаше и се оглеждаше наоколо си; после Нафта и Сетембрини, после Ферге и Везал и накрай малаецът сам, помъкнал кошницата със следобедната закуска. Те говореха за гората.

Гората не бе като другите гори, нейният изглед бе живописно своеобразен, дори екзотичен, но и злокобен. Тя бе нападната от някакъв вид мъхести лишеи, бе окичена, отрупана, напълно обвита от тях; като дълга, грозно оцветени бради висяха степаните тъкани на паразитното растение от обмотаните, тапицирани клони; игли почти не се виждаха, само провиснали мъхести гирлянди: дърветата бяха грозно, странно обезобразени, гледката — болезнена, омагьосана. Гората боледуваше, тя страдаше от тези избуяли лишеи, които почти я задушаваха, това бе общото впечатление, докато малката група напредваше по постлания с иглици път с проглушени уши от шума на водопада, към който се приближаваха — този екот и съсък, който постепенно се превръщаше в бучене и се готвеше да потвърди предричането на Сетембрини.

Един завой на пътя откри гледката към моста над гористото и скалисто ждрело изпод който се хвърляше надолу водопадът; и когато го зърнаха, ревът бе стигнал връхната си точка — посрещна ги адски шум. Водните маси се изливаха отвесно в една-единствена каскада, чиято височина възлизаше на седем-осем метра, а и ширината бе значителна, и след това, побелели, се урваха по канарите. Те падаха с ужасен трясък, в който сякаш бяха размесени всички възможни шумове, звуци и тонове: гръмотевица и съскане, рев, вой, оркестров туш, тропот, пукотевица, грохот и камбанен звън — действително човек можеше да обезумее. Излетниците бяха пристъпили върху хлъзгавата канара досами водопада; облъхна ги влага, пръски ги връхлетяха, обвиха ги водни пари, шумът изпълни и затикна ушите им; разменяйки погледи и поклащайки с плаха усмивка глави, те съзерцаваха това зрелище, тази нестихваща катастрофа от пяна и тръбни звуци, чието бясно и извънмерно бучене ги замайваше, караше ги да изпитват страх и ги подлагаше на слухови измами. Смятаха, че чуват зад себе си, над себе си, от всички страни заплашващи и предупреждаващи викове, тромбони и груби мъжки гласове.

Скупчени около минхер Пеперкорн — госпожа Шоша помежду останалите петима господа, — те с него се взираха в огромния порой. Те не виждаха лицето му, видяха го обаче как свали шапката си от своята увенчана с бели пламъци глава и как разпъна гърдите си всред свежия въздух. Помежду си се разбираха с погледи и знаци, защото думите, дори извиквани право в ухото, вероятно щяха да бъдат заглушени от гърмящия водопад. Устните им оформяха думи на удивление и възхита, които оставаха безгласни. Ханс Касторп, Сетембрини и Ферге се уговориха с кимания на главите да се изкачат до горния край на пропастта, в чието дъно се намираха, да излязат на горното мостче и да погледат оттам водите. Това не бе трудно: една стръмна поредица от тесни, изкопани в камънака стъпала извеждаше сякаш до някакъв по-горен етаж на гората; те се изкатериха един след друг, пристъпиха до средата на мостчето, отдето — облегнати на перилата, увиснали над самата чупка на водопада — замахаха с ръце към приятелите си долу. После преминаха на отвъдния бряг, свлякоха се с мъка додолу и отново се явиха пред останалите — там, над въртопа, също имаше мостче. Сега езикът на знаците се отнасяше вече до следобедната закуска. От много страни се предложи да се оттеглят за тая цел малко от зоната на шума, за да могат да похапнат на чист въздух с облекчен слух, а не като глухонеми. Но явно пролича, че волеизявлението на Пеперкорн бе против. Той разтърси глава, на няколко пъти посочи с показалеца си земята и неговите разпокъсани устни с усилие се отделиха една от друга, оформяйки едно „тука!“. Какво можеха да сторят? В такива въпроси на постановката той бе господар и командир. Могъществото на личността му би се наложило дори ако той не беше, както винаги, инициатор и домакин на увеселението. Този формат е тираничен и автократичен от край време и такъв ще си остане. Минхер бе пожелал да закуси срещу водопада, всред гръмотевицата, такъв бе неговият велемощен каприз и който не искаше да си отиде с празни ръце, трябваше да остане тук. Мнозинството бе недоволно. Господин Сетембрини, който видя пресечени възможностите за една човешка размяна на мисли, за един демократично изискан разговор, изметна с познатия ни жест на отчаяние и примирение ръката над главата си. Малаецът побърза да изпълни нареждането на своя повелител. Оказаха се налице два сгъваеми стола, които той разпъна до канарата за минхер и мадам. После разположи пред нозете им върху една покривка съдържанието на кошницата: сервиз за кафе, чаши, термоси, фини сладки и вино. Всички се струпаха да си вземат по нещо. После насядаха по камъните на сипея, по перилата на мостчето, всеки с чаша горещо кафе в ръцете и чиния със сладки върху коленете, и мълчаливо почнаха да закусват всред гръмкото бучене.

Вдигнал яката на пардесюто си, сложил шапката до себе си на земята, Пеперкорн пиеше порто от една сребърна чаша с монограм, която многократно изпразни. Изведнъж той заговори. Чуден човек! Невъзможно бе сам да чуе гласа си, камо ли другите да разберат дори една сричка от това, което безгласно прогласяше. Той обаче изправи показалеца си и докато държеше чашата в дясната ръка, изпружи лявата с косо издигната нагоре длан и всички видяха как царственият му лик се раздвижи от говора, как устата му оформяше думи, които оставаха беззвучни, сякаш биваха изговаряни в безвъздушно пространство. Никой не предполагаше друго, освен че той тутакси ще се откаже от това безполезно начинание, което наблюдаваха със слисани усмивки — той обаче продължи да се изказва всред всепоглъщащото бучене; културните жестове на лявата му ръка пленяваха, приковаваха вниманието, докато малките, уморени, бледи и насила широко отворени очи под опънатите бръчки на челото се отправяха ту към един, ту към друг от слушателите му, така че заговореният по този начин се виждаше принуден да му кимне с високо вдигнати вежди и с отворена уста да приложи до ухото си свита в шепа ръка, сякаш би могъл да си помогне някак в тая безизходица. Сега той дори стана! С чаша в ръка, в своето омачкано, дълго почти до краката пътническо палто, чиято яка бе вдигната, гологлав, той се изстъпи пред канарата, а белите му коси като пламъци светеха около неговото високо, набръчкано, идолско чело; раздвижи се и лицето му, пред което наставнически държеше увенчаното от копиевидните пръсти търкалце, образувано от палеца и показалеца, за да подкрепи с тоя омагьосващ знак за точност неразбираемостта на нямата наздравица. По неговите жестове и по устните му можеха да се разчетат някои думи, които често употребяваше: „свършено“ и „уредено“ — нищо повече. Видяха главата му да се скланя встрани, разкъсаната горчивина на устните му, образа на страдалеца. После пък видяха да разцъфва чувствената трапчинка, сибаритска дяволитост, един танцьор, който придръпва одеждите си, свещената безнравственост на езическия жрец. Той вдигна чашата, описа с нея полукръг пред гостите си и я изпи на две-три глътки до капка, така че дъното й се намери съвсем отгоре. После с изпружена ръка я подаде на малаеца, който я пое с длан върху гърдите, и даде знак за тръгване.

Всички, благодарейки, му се поклониха и се заприготвяха да изпълнят нареждането. Който седеше свит на земята, скочи на крака, който се бе разположил по перилата, се смъкна върху моста. Дребничкият яванец, с бомбе и кожена яка, насъбра остатъците от закуската и съдовете. В същия тесен строй, както бяха дошли, поеха назад по влажния, постлан с иглици път през обезобразената от лишейната напаст гора до шосето, където бяха спрели колите.

Ханс Касторп се качи тоя път при главатаря и придружителката му. Той седна срещу двойката до добродушния Ферге, комуто всичко възвишено бе съвсем чуждо. На връщане почти не се завърза някакъв разговор. Минхер седеше с длани върху одеялото, което завиваше неговите колене заедно с коленете на Клавдия; долната му челюст бе увиснала. Сетембрини и Нафта слязоха и се сбогуваха, преди колата да пресече линията и потока. Везал продължи сам във втората кола по извитото нагорнище до портала на „Бергхоф“, където излетниците се разделиха…

Бе ли през тая нощ сънят на Ханс Касторп благодарение на някаква вътрешна готовност, за която душата му нищо не знаеше, толкова лек и летлив, та стигаше и най-малкото отклонение от обичайния нощен покой на санаториума „Бергхоф“, една напълно приглушена тревога, едва забележимото потрепване от нечие далечно изтичване, за да го събуди и задържи бодър, да го накара да се повдигне на възглавниците? И действително той се събуди доста време преди да почукат на вратата му, което стана малко след два часа. Той веднага отговори разсънен, енергичен, в пълно присъствие на духа. Обади се високият и несигурен глас на една от болногледачките на санаториума, която по поръка на госпожа Шоша го помоли веднага да се яви на първия етаж. С усилена енергия той заяви, че идва, скочи, навлече дрехите си, с пръсти отстрани падналата върху челото му коса и слезе нито бърже, нито бавно, заинтригуван повече от начина на повикването му, отколкото от причината.

Той завари вратата към салона на Пеперкорн отворена; зееше и вратата към спалнята на холандеца, дето светеха всичките лампи. Там бяха двамата лекари, старшата сестра фон Милендонк, мадам Шоша и камердинерът. Яванецът не бе облечен както обикновено, а в някакъв вид национална носия — една подобна на риза дреха на едри райета с много дълги и широки ръкави, пъстра пола вместо панталоните и конусовидна шапка от жълто сукно на главата; гърдите му бяха окичени с някакво украшение-талисман; той стоеше неподвижен, с кръстосани ръце, вляво, до горния край на леглото, в което лежеше на гърба си Питер Пеперкорн с проснати напред ръце. Новодошлият, бледен, веднага обзря картината. Госпожа Шоша бе с гръб към него. Тя седеше в един нисък фотьойл до долния край на леглото, подпряла лакът върху юргана и брадичката в ръката си; пръстите бяха впити в долната й устна, а погледът се взираше в лицето на спътника й.

— Добър вечер, момчето ми — каза Беренс, който тихо се бе разговарял с доктор Кроковски и старшата сестра, и тъжно кимна; белите му мустачки бяха засукани. Той бе в клинична престилка, от чийто горен джоб се подаваше слушалката, носеше бродирани чехли и не си бе сложил яката.

— Нищо не може да се направи — добави той шепнешком. — Чиста работа. Пристъпете по-близо. Хвърлете един вещ поглед върху му. Ще признаете, че тук са били взети всички предохранителни мерки срещу лекарското изкуство.

Ханс Касторп се приближи на пръсти до леглото. Очите на малаеца зорко го наблюдаваха при това негово движение, следяха го без извъртане на главата, така че се бялнаха. С един страничен поглед той установи, че госпожа Шоша не му обръща внимание, и застана до смъртното ложе в типична стойка: с цялата си тежест върху единия крак, с ръце скръстени на корема, с глава, косо наклонена — в почтително замислено съзерцание. Пеперкорн лежеше под червения копринен юрган и своята вълнена фланела, както Ханс Касторп толкова пъти го бе виждал. Ръцете му бяха получили синьо-чер оттенък, също така и части от лицето му. Това бе причинило значително обезобразяване, макар че неговите царствени черти иначе бяха останали неизменени. И при склопени клепачи, при това положение на покой, силно изпъкваше идолското многолиние на бръчките по челото, което държеше четири или пет водоравни реда и после се чупеше в прав ъгъл надолу по слепоочията, тъй както бе набраздено от обичайното напрежение на цял един живот. Горчиво разкъсаните устни бяха леко разтворени. Придошлата кръв говореше за внезапен застой, за насилствено, ударно възпиране на жизнените функции.

Ханс Касторп се застоя някое и друго време и съсредоточеност, която търси да проникне във фактическото положение; той се колебаеше дали да промени стойката си, очаквайки да го заговори „вдовицата“. Тъй като това не стана, не пожела да я безпокои в момента и извърна поглед към групата на другите зад гърба си. Придворният съветник кимна с глава в посока към салона. Ханс Касторп го последва там.

— Suicidium?[22] — попита той приглушено и вещо.

— Хм! — отвърна Беренс с пренебрежителен жест и додаде: — И то какво! От превъзходна степен. Виждали ли сте такова нещо в галантериен магазин? — попита той, като измъкна от джоба на престилката си едно несиметрично оформено калъфче, извади от него някакъв дребен предмет и го поднесе на младия мъж. — Аз не. Но заслужава да се види. Всеки ден човек научава по нещо ново. Едно своеобразно изобретение. Взех му го из ръката. Внимание. Ако нещо капне върху кожата ви, ще ви излязат мехури като от изгаряне.

Ханс Касторп повъртя загадъчната вещ между пръстите си. Тя бе от стомана, слонова кост, злато и каучук, много чудновата на вид. Имаше две извити вилични зъбчета от лъскава стомана с извънредно остри върхове, една леко извита средна част от слонова кост, инкрустирана със злато, в която зъбчетата до известна степен и по някакъв еластичен начин можеха да се движат, и то навътре; разширение, нещо като балонче от полутвърда гума. Големината възлизаше само на няколко цола.

— Какво е това? — попита Ханс Касторп.

— Това — отговори Беренс — е една добре устроена инжекционна спринцовка. Или, погледнато от другата страна, едно механично копие на зъбния апарат на змията очиларка. Разбирате ли? Изглежда, че не разбирате — каза той, тъй като Ханс Касторп продължаваше да гледа вцепенен чудноватия инструмент. — Това са зъбите. Те не са съвсем плътни, през тях минава канал, широк колкото един косъм, съвсем ясно можете да видите изхода му, тук, малко над върховете. Естествено тръбиците са отворени и откъм корените на зъбите, а оттам имат връзка през средната част от слоновата кост с изходната част на каучуковата жлеза. При захапването зъбите пружинират малко навътре, това ясно се вижда, и упражняват натиск върху резервоара, който изтиква съдържанието си през каналите, така че в момента, когато зъбите се забият в плътта, съответната доза се впръсква в кръвообращението. Работата е съвсем проста — така, както я виждаме сега. Трябва само да я измисли човек. Вероятно спринцовката е направена по негови лични указания.

— Сигурно! — каза Ханс Касторп.

— Зарядът не може да е бил много голям — продължи придворният съветник. — Каквото му е липсвало по количество, той трябва да го е заместил чрез…

— Динамика — допълни Ханс Касторп.

— Точно така. Какво е било то, ще съумеем да издирим. Можем да очакваме с известно любопитство резултата, несъмнено ще има какво да научим от него. Да се обзаложим ли, че застаналият настрана оттатък чуждоземец, който тая нощ така се е издокарал, би могъл съвсем точно да ни осведоми? Предполагам, че имаме налице една комбинация от животинска и растителна отрова — във всеки случай най-доброто от доброто, защото действието трябва да е било поразително. По всичко личи, че отровата веднага е пресякла дишането, парализа на респирационния център, знаете, мимолетна смърт от задушаване, вероятно без мъки и страдания.

— Дай боже! — каза Ханс Касторп смирено, с въздишка връчи обратно на придворния съветник злокобния малък инструмент и отново се върна в спалнята.

Там бяха останали сега само малаецът и мадам Шоша. Този път Клавдия вдигна глава към младия мъж, когато той пристъпи отново до леглото.

— Вие имахте право да ви повикам тук — каза тя.

— Много мило от ваша страна — каза той. — И не сте сгрешили. Ние бяхме приятели, „на ти“. От дън душа ме е срам, задето се стеснявах от това пред хората и си служех със заобикалки… Бяхте ли при него през последните му минути?

— Слугата ми обади, когато всичко бе свършено — отговори тя.

— Той бе от такъв формат — отново поде Ханс Касторп, — че възприемаше капитулацията на чувството пред живота като космическа катастрофа и като богохулство. Защото той се смяташе за сватбен орган на бога, трябва да знаете. Това бе едно царствено шегобийство… Когато човек е покъртен, той намира смелост за изрази, които звучат рязко и неблагоговейно, но са по-тържествени от общоприетите надгробни слова.

— C’est une abdication[23] — каза тя. — Знаеше ли той за нашето безразсъдство?

— Не ми бе възможно да отрека, Клавдия. Той го бе отгатнал от моя отказ да ви целуна по челото в негово присъствие. Неговото присъствие в тоя момент е по-скоро символично, отколкото реално, но ще ми позволите ли да сторя това сега?

Тя поизвърна глава към него, със затворени очи, сякаш му бе кимнала. Той допря устни до челото й. Кафявите зверски очи на малаеца наблюдаваха тази сцена — извърнати така встрани, че се видя бялото им.

[22] Самоубийство (лат.). ↑

[23] Това е абдикация (фр). ↑

Великото затъпяване

Още един път чуваме гласа на придворния съветник Беренс — да се ослушаме добре! Може би за последен път го долавяме! Един път ще свърши дори тази история; тя трая прекалено дълго време; или по-скоро нейното съдържателно време така се е затъркаляло, че няма вече спиране, че нейното музикално време също върви към своя край и че може би няма да ни се представи вече случай да послушаме веселичкия тон в цветистото слово на красноречивия Радамант. Той каза на Ханс Касторп:

— Касторп, стари хитрецо, вие скучаете. Провесили сте нос, всеки ден виждам това, отегчението ви се е изписало върху челото. Вие сте един преситен хлапак, сензациите са ви разглезили и ако всеки ден не ви се предлага нещо първокласно, мърморите и се цупите на мъртвия сезон. Имам ли право, или нямам?

Ханс Касторп замълча и тъй като постъпи така, трябва наистина мрак да цареше в неговата душа.

— Имам право както винаги — сам си отговори Беренс. — И преди да ми разпространите тук в имперски мащаб отровата на отегчението, вие, недоволни гражданино, все пак ще видите, че ни най-малко не сте изоставен от бога и света, а че над вас, драги мой, бди окото, втренченото око на достопочтената управа, която неуморно се грижи за вашето забавление. Старият Беренс също е на поста си. Е добре, да оставим шегата настрана, момчето ми! Нещо ми е хрумнало за вашия случай през много безсънни нощи, види бог, измислих нещо за вас. Би могло да се говори за просветление — аз действително очаквам много от моята идея, тоест нищо повече и нищо по-малко от вашата дезинтоксикация и триумфалното ви завръщане дома в неподозирано близко време… Ококорихте си очите — продължи той след една театрална пауза, макар че Ханс Касторп ни най-малко не се бе ококорил, а го наблюдаваше доста сънливо и разсеяно — и си нямате никаква представа какво би могъл да ви каже старият Беренс. Аз обаче искам да ви кажа следното. У вас нещо куца, Касторп, това едва ли ще е убягнало на вашата уважаема аперцепция. Куца в тоя смисъл, че вашите интоксикационни прояви отдавна вече не отговарят на несъмнено много подобреното локално състояние — не от вчера умувам по този въпрос. Имаме тук най-новата ви снимка… дайте да вдигнем малко тая магия срещу светлината. Виждате, тук и най-закоравелият мърморко и черногледец, както винаги казва нашият господар кайзерът, няма на какво вече да се опре. Няколко огнища са напълно резорбирани, гнездото е намаляло и е с по-остри контури, което вие като учена особа знаете, че говори за излекуване. Тази находка не може да обясни напълно ненадеждността на вашия температурен баланс, момко; лекарят се вижда изправен пред необходимостта да дири нови причини.

Ханс Касторп помръдна глава, за да изрази горе-долу учтиво някакво любопитство.

— Сега ще си помислите, Касторп: дъртакът Беренс е принуден да признае, че е сбъркал терапията. Но така само ще направите един гаф и няма да се справите нито с фактическото положение, нито с дъртака Беренс. Вашата терапия не е била погрешна, тя само може би е била много едностранчиво насочена. Хрумна ми възможността, че още отначало не е трябвало да смятате вашите симптоми за дължащи се изключително на tuberculosis, и тази възможност извеждам от вероятността, че днес те изобщо не се дължат на нея. Трябва да съществува друго смущение. По мое мнение вие имате коки.

— Според моето най-дълбоко вътрешно убеждение — повтори с натъртване придворният съветник, след като изчака кимването, което трябваше да последва от страна на Ханс Касторп — вие имате стрептококи, от което между впрочем няма защо да се ужасявате.

(За ужасяване и дума не можеше да става. Физиономията на Ханс Касторп изразяваше по-скоро някакво иронично одобрение — било на проявената от придворния съветник проницателност, било на новото достолепие, с което той хипотетично я обличаше.)

— Няма причина за паника! — заувещава го в нова вариация Беренс. — Коки има всеки. Стрептококи има всяко магаре. Няма какво да си въобразявате. Ние едва отскоро знаем, че човек може да има стрептококи в кръвта си, без да ги отразява с що-годе значителни инфекционни прояви. Ние стоим пред още неизвестния на много колеги факт, че в кръвта може да се срещат и туберкули, без да предизвикват каквито и да са последствия. Вече само три крачки ни делят от схващането, че туберкулозата всъщност е една болест на кръвта.

Ханс Касторп намери това за твърде забележително.

— Ако, значи, казвам стрептококи — подхвана отново Беренс, — то вие естествено не бива да мислите за известната тежка картина на болестта. Дали тия мои мънички приятели изобщо са се заселили у вас, ще покаже бактериологичното изследване на кръвта. Дали обаче вашата фебрилност е предизвикана от тях при положение, че ги има налице, ще се разбере едва от въздействието на стрептоваксиновата терапия, към която в такъв случай ще трябва да прибегнем. Това е пътят, драги приятелю, и аз се надявам, както казах, на най-неочаквания резултат. Колкото и упорита да е туберкулозата, толкова по-скоро пък могат да се лекуват днес заболявания от този вид и ако изобщо реагирате на инжекциите, след шест седмици ще подскачате от здраве. Какво ще кажете, а? Бива ли си го дъртака Беренс, а?

— Та засега това е само една хипотеза — каза вяло Ханс Касторп.

— Една доказуема хипотеза! Една извънредно плодотворна хипотеза! — отвърна придворният съветник. — Ще я видите колко е плодотворна, когато върху нашите култури почнат да растат коките. Утре следобед ще ви пуснем кръв, Касторп; като селски бръснари, по всички правила на изкуството. Това е едно своеобразно забавление и може само по себе си да предизвика най-благотворен ефект за тялото и душата…

Ханс Касторп заяви, че е готов за забавлението и най-учтиво поблагодари за посветеното му внимание. Склонил глава към рамото си, той проследи с поглед отплуващия придворен съветник. Обръщението на шефа попадна точно в един критичен момент; Радамант беше доста правилно изтълкувал физиономията и настроението на пациента си и неговото ново начинание бе предназначено — изрично предназначено, това свое намерение той не бе скрил — да преодолее мъртвата точка, до която неотдавна тоя пациент бе стигнал, както можеше без друго да се заключи от мимиката му, която много ясно наподобяваше мимиката на покойния Йоахим, когато у него бяха назрели известни буйни и упорити решения.

Може повече да се каже. Не само той, Ханс Касторп, се виждаше стигнал до тази точка, но му се струваше, че и светът, всичко около него е изпаднало в същото положение или по-скоро той смяташе, че е трудно да се различи тук особеното от общото. След ексцентричния край на неговата връзка с една личност, след многообразното вълнение, което този край предизвика в санаториума; след новото самоотлъчване на Клавдия Шоша от обществото на тия тук горе, след прощаването, което — засенчено от трагиката на великата капитулация — бе минало между нея и преживелия побратим на господаря й в духа на почтително съобразяване; след този поврат на младия човек се стори, че светът и животът не са съвсем в ред; сякаш по някакъв особен начин те бяха почнали все повече и повече да се изкривяват, да вдъхват страх; сякаш някакъв демон бе заграбил властта, демон озлобен и обезумял, който наистина отдавна вече бе упражнявал значително влияние, но сега бе обявил своето господство тъй открито разюздано, че вдъхваше тайнствен ужас и помисли за бягство — тоя демон, чието име бе Затъпяване.

Ще отсъдите, че разказвачът много романтично шаржира, като поставя затъпявапето във връзка с демоничното и му приписва всяването на мистичен ужас. И все пак ние не съчиняваме, а се придържаме строго о личното преживяване на нашия простичък герой; опознали сме това преживяване по начин, който, разбира се, не се поддава на изследване, и то чисто и просто доказва, че при известни обстоятелства затъпяването може да добие такъв характер и да вдъхне такива чувства. Ханс Касторп се оглеждаше… Той виждаше само страшни, злокобни неща и знаеше какво вижда: живота без време, безгрижния и безнадеждния живот, живота като потискаща и дейна разпуснатост, мъртвия живот.

В тоя живот господстваше деловитост, занимания от всякакъв вид вирееха независими едно от друго, но от време на време някое от тях избиваше в модна необуздана ярост, на която всички фанатично се подчиняваха. Така открай време значителна роля в „Бергхоф“ бе играло фотолюбителството, но вече на два пъти — защото, който бе прекарал достатъчно дълго време тук, можеше да преживее периодичното възвръщане на такива епидемии — тая страст седмици и месеци наред бе подлудявала всички; нямаше човек, който да не щрака бляскавата бленда на опрения в стомашната ямка апарат, а циркулацията на копия по време на ядене нямаше край. Изведнъж стана въпрос на чест всеки сам да си проявява снимките. Намиращата се на разположение тъмна стаичка далече не стигаше за нуждите на любителите. Закриваха с черни завеси прозорците и балконските врати на стаите; и при червена светлина манипулираха с разни химически бани дотогава, докато избухна пожар и българският студент от „добрата руска маса“ на косъм щеше да се превърне в пепел, след което излезе съответна забрана от страна на администрацията. Скоро сметнаха обикновената фотография за безвкусна; излязоха на мода магнезиеви снимки и цветни фотографии по способа на Люмиер. Възхищаваха се на снимки, където, неочаквано хванати от магнезиевата светкавица, хора с бледи, втренчени лица гледаха опулени като трупове на убити, които някой е поставил един до друг с отворени очи. Ханс Касторп пък пазеше една обрамчена с картон стъклена плоча, която, вдигната срещу светлината, го показваше седнал с бронзово лице на някаква яркозелена горска полянка всред тенекиеножълти лютичета — едно от тях блестеше на бутониерата му, — а от двете страни бяха госпожа Щьор и госпожица Леви с лице като от слонова кост, първата в небесносин, втората в кървавочервен пуловер.

По всяко време имаше единични марколюбители, но понякога всички побесняваха да събират марки. Всеки лепеше, влизаше в пазарлъци, правеше размени. Пациентите се абонирваха за марколюбителски списания, кореспондираха със специализирани магазини в страната и чужбина, с марколюбителски дружества и отделни колекционери; удивителни суми за набавяне на редки екземпляри биваха разходвани дори от страна на хора, чиито домашни условия едва-едва позволяваха траещия месеци или години престой в луксозния санаториум.

Това продължи, докато излезе друга мода — събирането и непрекъснатата консумация на шоколад от най-различни сортове стана мерило за добрия тон. Устата на всички бяха кафяви, а най-вкусните постижения на кухнята в „Бергхоф“ бяха посрещани от кисели критици-гастрономи, тъй като стомасите бяха претъпкани и разстроени от Milka-Nut, Chocolat a la creme d’amandes, Marquis-Napolitains[24] и „котешки езици“ със златни точици.

През една отдавна минала карнавална вечер от най-високо място бе въведено изкуството да се рисува със затворени очи прасе; оттогава то съвсем не остана занемарено и постепенно се изроди в геометрични упражнения на търпението, които ангажираха от време на време умствените сили на всички пациенти и дори последните мисли и прояви на енергия у морибундните. Седмици наред санаториумът се намираше под знака на една заплетена фигура, която се състоеше от осем големи и малки окръжности, ни повече, ни по-малко, и от много лежащи един в друг триъгълници. Задачата бе да се начертае на ръка без повдигане на молива това многообразие от плоскости; най-висшата цел обаче бе същото да се постигне със сигурно превързани очи — което в края на краищата, без да се държи сметка за дребни недостатъци, се удаде само на прокурора Параван, който бе и главният начинател на тази хитроумна безсмислица.

Ние знаем, че той се бе отдал на математиката, знаем това от самия придворен съветник, познаваме и благонравната вътрешна подбуда за това увлечение; чухме да се възхвалява неговото охлаждащо, притъпяващо въздействие върху стимула на плътта — ако това увлечение бе срещнало едно всеобщо подражание, вероятно някои мероприятия, които напоследък се бяха наложили, щяха да се окажат излишни. Те се състояха главно в затварянето на всички балконски прелези — тъй като разделящите прегради от млечно стъкло не стигаха чак до перилата, продължиха ги с вратички, които масажистът заключваше за през нощта, докато народът се подсмихваше. Оттогава много взеха да се търсят стаите на първия етаж над верандата, където човек можеше, без да го е грижа за новите вратички, да прескочи перилата и по издадения стъклен покрив да се добере до който иска апартамент. Но ако се касаеше до прокурора, това дисциплинарно нововъведение изобщо не щеше да бъде необходимо. Тежкият удар, който му бе нанесла появата на египетската принцеса, бе отдавна преодолян и това бе последният удар, разтревожил неговото плътско естество. Оттогава той с удвоен душевен жар се бе хвърлил в обятията на бистрооката богиня, за чиято успокояваща мощ придворният съветник умееше да разказва толкова високонравствени подробности; оттогава всичките му размисли денем и нощем бяха устремени към един проблем, нему той бе посветил сега цялата своя устойчивост, цялата оная своя спортна упоритост, с която бе изобличавал бедните грешници, преди да излезе в един отпуск, многократно вече продължаван и заплашващ да се превърне в уволнение — и тоя проблем не бе нищо друго освен квадратурата на кръга.

По пътя на своите проучвания дерайлиралият магистрат бе стигнал до твърдото убеждение, че доказателствата, с които науката е утвърдила невъзможността на това решение, са несъстоятелни и че планиращото провидение затова е извело от долния свят на живите него, Параван, и го е довело тука, защото го е предопределило да смъкне тая трансцендентна цел в обсега на едно точно, земно постигане. Такъв бе неговият случай. Навсякъде, ходейки или застанал на място, той мереше с пергел и пресмяташе, покриваше купищата хартия с фигури, букви, цифри, алгебрични символи и неговото загоряло лице, лицето на един привидно здрав като камък мъж, бе добило упорития израз на ясновидец-маниак. Неговият разговор засягаше изключително и с ужасно еднообразие показателя на съотношението „пи“, тази отчайваща дроб, която нищожният гений на име Цахариас Дазе веднъж бил изчислил наум до двеста десетични пункта — и то само за един лукс, защото и с две хиляди пункта възможностите да се приближим до непостижимата точност щели да бъдат толкова малко изчерпани, че спокойно бихме могли да ги обявим за ненамалени. Всички отбягваха измъчения мислител, защото този, когото успееше да сграбчи за гърдите, биваше обливан от горещите потоци на едно красноречие, предназначено да пробуди неговата хуманна чувствителност за позорното замърсяване на човешкия дух посредством отвратителната ирационалност на тази мистична пропорция. Безплодността на непрестанното умножение на диаметъра с „пи“ или повдигането на радиуса на квадрат — за да се намери обиколката или съдържанието на кръга, предизвикваше у прокурора пристъпи на съмнения дали пък човечеството само не си е усложнило от времето на Архимед решението на проблемата и дали това решение не е в действителност някаква детска и съвсем проста работа. Как, нима не може да се изправи линията на окръжността и нима не може да се извие в окръжност всяка права? На моменти Параван се смяташе близо до откровението. Често пъти го виждаха да се заседява до късно вечер в опустялата и зле осветена трапезария и да разполага внимателно върху непокрития плот на масата една връв във форма на окръжност, за да я изтегли после изведнъж, с една изненадваща хватка в права линия, след което, подпрял натежалата си глава, потъваше в горчиви размисли. Понякога придворният съветник му се явяваше в помощ при такива меланхолии пантомими и изобщо поощряваше неговата приумица. Веднъж страдалецът занима и Ханс Касторп със своята любима мъка — веднъж и повече пъти, защото срещна едно съчувствие за тайната на кръга. Той онагледи пред младия човек отчайващото „пи“, като му показа един изпипан, крайно точен чертеж, на който с неимоверна мъка и с човешки възможното приближение бе изтеглена една окръжност между два многоъгълника със съвсем дребни, безбройни страни — единият вписан, а другият описан. Остатъкът обаче, кривата, която по един ефирнодуховен начин се измъкваше от замислената посредством изчислимите многоъгълници рационализация — това, каза прокурорът с разтреперана долна челюст, било въпросното „пи“. Колкото и възприемчив да беше, Ханс Касторп се показа по-малко разлютен на това „пи“, отколкото неговият събеседник. Той окачестви цялата работа като лудория, посъветва господин Параван да не се пали толкова сериозно при тая гоненица и заговори за неразтегливите повратни точки, които съставят окръжността от нейното несъществуващо начало до нейния несъществуващ край, както и за разюзданата меланхолия, която се крие в движещата се сама в себе си и без времетраеща посока вечност — говори с толкова спокойна религиозност, че упражни за известно време едно благотворно влияние върху прокурора.

Между впрочем природата на добрия Ханс Касторп го предопределяше да става довереник и на други свои съжители, които бяха обхванати от някаква идея фикс и страдаха от това, че лекомисленото мнозинство не желаеше да ги изслуша. Един бивш скулптор, австриец от провинцията, вече доста възрастен мъж с бели мустаци, орлов нос и сини очи, бе съставил план из областта на финансовата политика и го бе нанесъл краснописно върху хартия, като бе подчертал по-важните места с четка, натопена в тъмнокафява водна боя; този план предвиждаше всеки абонат на вестници да събира ежедневно по 40 грама стара вестникарска хартия и на всяко първо число от месеца да я предава на определено място; това годишно би сторило около 14 000 грама, а за двадесет години не по-малко от 288 килограма, което, сметнато върху 20 пфенига килограма, би отговаряло на една сума от 57,60 германски марки. Пет милиона абонати, тъй продължаваше въпросният меморандум, биха събрали за двадесет години стари вестници за грандиозната сума 288 милиона марки; две трети от тия пари ще им се приспаднат от абонамента, който по този начин ще поевтинее, а остатъкът, една трета, ще послужи за хуманитарни нужди, за финансиране на противотуберкулозни народни болници, за подкрепа на изпаднали в затруднение таланти и тъй нататък. Планът бе изработен до графическото изображение в сантиметри, от което органът за събиране на стара хартия всеки месец би могъл да отчита стойността на събраното количество хартия, и до перфорираните формуляри, с които ще се потвърждават дължимите на абонатите суми. Той бе укрепен и обоснован от всички страни. Безразсъдното пилеене и унищожаване на вестникарската хартия, които непросветените хвърлят в канала или в огъня, било равнозначно с предателство към нашите гори, към нашата икономика. Щаденето, пестенето на хартия значело щадене и пестене на целулоза, на горски насаждения, на човешки материал, който се изразходва при производството на целулоза и хартия, именно човешки материал и капитал. Тъй като освен това старата вестникарска хартия лесно можела да учетвори стойността си благодарение на преработката й в опаковъчна хартия и картонаж, тя щяла да се яви като важен стопански фактор и обект на приходоносно държавно и общинско данъчно облагане, което пък щяло да облекчи читателите на вестници като данъкоплатци. С една дума, планът бе добър и всъщност неоспорим, ако в него проличаваше нещо злокобно-безсмислено и дори мрачно-смахнато, то се дължеше само на странния фанатизъм, с който някогашният скулптор преследваше и застъпваше една икономическа идея, и то единствено тази, която очевидно сам той вътрешно не смяташе за много сериозна, защото не бе направил и най-малкия опит за нейното осъществяване… Ханс Касторп го изслушваше, кимайки с косо наведена глава, докато трескаво окрилените слова пропагандираха пред него спасителната идея; при това той анализираше същината на презрението и отвращението, които го възпираха да вземе страната на откривателя срещу лекомисления свят.

Някои от обитателите на „Бергхоф“ се занимаваха с есперанто и се бяха понаучили да разговарят на трапезата на този изкуствен ломотещ език. Ханс Касторп мрачно ги поглеждаше, при което между впрочем си казваше, че те не са най-лошите. Отскоро имаше тук група англичани, които бяха въвели една „забавна“ игра, която не се състоеше в нищо друго освен в това, че един от наредените в кръг участници задаваше на съседа си въпроса: „Did you ever see the devil with a night-cap on?[25]“ — а запитаният отговаряше: „Nol I never saw the devil with a night-cap on“[26] — след което предаваше на другата страна въпроса — и така по целия кръг. Това бе ужасно. Но бедният Ханс Касторп се чувстваше още по-зле при вида на нареждащите пасианси, които човек можеше да наблюдава навсякъде в санаториума и по всяко време на деня. Защото страстта към това развлечение бе взела напоследък такива широки размери, че бе превърнала санаториума буквално във вертеп и Ханс Касторп имаше най-голямо основание да се чувства засегнат от тая напаст, тъй като сам за някое и друго време бе станал нейна жертва — и то може би най-увлечената. Особено го бе пленил пасиансът на единайсеторката: оная форма, при която нареждат картите за вист на три реда по три карти и покриват две карти, които заедно правят единайсет, както и три фигури, ако има такива разкрити, докато при благосклонно щастие играта излезе. Човек не би трябвало да смята за възможно, че една толкова проста процедура ще бъде в състояние да предизвика душевна възбуда, която довежда до омагьосване. Все пак Ханс Касторп, както и мнозина други, изпита тази възможност — изпита я със смръщени вежди, тъй като безпътството никога не е весело. Зависим от приумиците на скрития в картите таласъм, омаян от това фантастично променливо благоволение, което понякога с лека ръка му поднасяше щастие и трупаше купища от по две карти със сбор единайсет и комбинацията вале-дама-поп, така че играта излизаше още преди третото нареждане (един краткотраен триумф, който веднага подтикваше нервите към нови опити; отчаян в случаите, когато и деветата наредена карта не създаваше нито една възможност за покриване или когато уж вече сигурният успех отлиташе, неочаквано блокиран и последния момент — той нареждаше пасианси навсякъде и по всяко време на денонощието: нощем под звездите, сутрин само по пижама, на трапезата, а дори и насън. Ужас го обхващаше, но продължаваше. Тъй го свари при едно свое посещение и господин Сетембрини, „пречейки“ му, както от край време си му бе призванието.

— Accidente![27] — каза той. — На карти ли си гледате, инженере?

— Не точно това правя — отвърна Ханс Касторп. — Просто ги нареждам, боричкам се с абстрактната случайност. Интригуват ме нейните ветропоказателски хитрини, нейното угодничене, както и нейната невероятна опърничавост. Тая сутрин, веднага след ставане, пасиансът излезе напълно три пъти наред, и то веднъж с две нареждания, което е рекордно постижение. Ще повярвате ли, че сега го нареждам за трийсет и втори път и че нито веднъж не можах да стигна дори до средата на играта?

Господин Сетембрини го погледна, както толкова често вече през течение на годинките, със своите тъжни черни очи.

— Във всеки случай ви намирам презает — каза той. — Не изглежда, че тук ще намеря утеха за моите грижи и балсам за вътрешното раздвоение, което ме измъчва.

— Раздвоение? — повтори Ханс Касторп и продължи да нарежда.

— Световното положение ме обърква — въздъхна масонът. — Балканският съюз ще се сключи, инженере, всичките ми информации говорят за това. Русия трескаво работи за него и острието на комбинацията е насочено против австро-унгарската монархия, без чието разрушение не може да се осъществи нито една точка на руската програма. Схващате ли моите скрупули? Вие знаете, аз с всичките си сили ненавиждам Виена. Ала трябва ли затова да подкрепям душевно сарматския деспотизъм, който е на път да подпали нашия високоблагороден континент? От друга страна, едно дори само случайно дипломатическо сътрудничество на моята родина с Австрия би ме засегнало като опозоряване. Това са въпроси на съвестта, които…

— Седем и четири — каза Ханс Касторп. — Осем и три. Вале, дама, поп. Ето че тръгна. Вие ми носите щастие, господин Сетембрини.

Италианецът занемя. Ханс Касторп усети върху си черните му очи, изпълнени с дълбока печал, един поглед на разум и нравственост, но при все това продължи да нарежда картите; после, подпрял с ръка бузата си, вдигна с притворния, упорит и невинен израз на лошо дете поглед към застаналия насреща му ментор.

— Вашите очи — рече посетителят — съвсем напусто се стараят да прикрият, че знаете в какво положение сте изпаднали.

— Placet experiri — има безочието да отговори Ханс Касторп и господин Сетембрини го напусна; а той остана сам и дълго се заседя на масата всред бялата стая, без вече да нарежда картите — подпрял с ръка главата си, дълбоко замислен, ужасен до дъното на душата си от злокобно подозрителното състояние, в което виждаше скован света, от хиленето на демона, на маймунския бог, под чието безпомощно и разюздано господство бе попаднал същият този свят и чието име бе „Великото затъпяване“.

Проклето, апокалиптично име, напълно от естество да вдъхва таен уплах. Ханс Касторп седеше и си разтриваше с длани челото и сърдечната област. Той се боеше. Струваше му се, че „всичко това“ не може да излезе на добър край, че „то“ ще завърши с една катастрофа, с бунт на търпеливата природа, с гръмотевична буря и един разчистващ вихър, който ще освободи света от магията, ще изтика живота от „мъртвата точка“ и ще накара „мъртвия сезон“ да изпита ужаса на Страшния съд. Искаше му се да избяга, ние вече казахме това — но за щастие управата бе спряла върху него своя, също споменат вече, „вторачен поглед“, умееше да разчита мимиката му и бе поела грижата да го разтушава с нови, плодотворни хипотези!

С жаргона на корпорираните студенти тя, управата, бе заявила, че е тръгнала по дирите на истинските причини за ненадеждността на Ханс Касторповия температурен баланс, причини, които според нейното научно изказване лесно ще могат да се отстранят; изведнъж излекуването, редовното изписване и връщането в равнината, сякаш се бяха появили в близка перспектива. Сърцето на младия мъж силно заби, щурмувано от най-различни усещания, когато той протегна ръката си, за да му пуснат кръв. Премигвайки, леко пребледнял, той се любуваше на прекрасния рубиненочервен цвят на своя жизнен сок, който с изкачване пълнеше малкия прозрачен съд. Сам придворният съветник, асистиран от доктор Кроковски и една медицинска сестра, извърши малката операция, от която се очакваха важни последици. После се заредиха дни, когато Ханс Касторп бе завладян от въпроса как ще се прояви извън него и под очите на науката това, което бе дал от себе си.

Естествено нищо още не можело да се развие, каза в началото придворният съветник. За съжаление нищо още не искало да се развие, каза той по-късно. Но дойде едно утро, когато той пристъпи през време на закуската до Ханс Касторп, чието място по него време бе на „добрата руска маса“, на горния край, там, дето някога бе седял неговият велик побратим, и с поздравителни фрази му извести, че най-сетне в една от заложените култури без всяко съмнение установили верижни коки. Сега, значи, проблемата се свеждала до вероятностни изчисления дали интоксикационните прояви се дължат на наличната във всеки случай лека туберкулоза, или на стрептококите, чието количество също така било доста незначително. Той, Беренс, трябвало да се занимае по-обстойно и по-дълго време със случая. Културата още не била порасла напълно… В своето „лабо“ той му я показа: едно червено желе от кръв, в което се забелязваха сиви точици. Това бяха коките. (Коки обаче имаше всяко магаре, както и туберкули, и ако не бяха симптомите, тая находка нямаше да има никакво значение.)

Изтеклата от сърцето на Ханс Касторп кръв продължи да се проявява извън него под погледа на науката. Настъпи утрото, когато придворният съветник съобщи с пищни развълнувани слова: не само върху едната култура, но и върху всичките останали израснали допълнително още коки, и то в голямо количество. Не било сигурно дали всички са стрептококи; но повече от вероятно било, че оттам идват интоксикационните прояви — ако и естествено да не можело да се знае каква част от тях трябва да се мине за сметка на туберкулозата, която несъмнено била налице и още не била напълно преодоляна. Налагащото се заключение? Една стрептоваксинова терапия! Прогнозата? Извънредно благоприятна — още повече, че опитът не бил свързан с никакъв риск, в никой случай не можел да навреди. Тъй като серумът щял да бъде произведен от собствената кръв на Ханс Касторп, нямало с инжекцията да се вкара в организма някой болестнотворен агент, който не се намира още там. В най-лошия случай щяло да излезе безполезно, ефект, равен на нула — но след като пациентът и без това нямало накъде да бяга, не можело да се говори за лош случай!

Моля-моля, Ханс Касторп не пожела да се стига дотам. Той се подложи на терапията, макар че я смяташе смешна и непочтена. Това ваксиниране на самия него с него си му се струваше като някаква безрадостна до отвращение диверсия, като едно гадно кръвосмешение на едно „аз“ със същото „аз“, безплодно и безнадеждно в самата си същност. Тъй отсъди неговото ипохондрично невежество, което излезе право само относно безплодието — и то, разбира се, напълно. Диверсията продължи няколко седмици. Тя понякога, изглежда, нанасяше вреда — което почиваше върху заблуда, — понякога, изглежда, принасяше и полза, което скоро се установяваше също така като заблуда. Резултатът бе нула, без да го нарекат по име и без да го оповестяват изрично. Начинанието тъй си и заглъхна и Ханс Касторп продължи да нарежда пасианси — око срещу око с демона, на чието разюздано господство той по чувство предричаше ужасен край.

[24] Разни марки шоколад. ↑

[25] Виждали ли сте някога дявола с нощна шапка на главата? (англ.) ↑

[26] Не, никога не съм виждал дявола с нощна шапка на главата (англ.). ↑

[27] Тук: виж ти! (итал.) ↑

Пълно благозвучие

Кое постижение и нововъведение на санаториума „Бергхоф“ спаси нашия дългогодишен приятел от картите и го хвърли в обятията на друга, по-благородна, макар и всъщност не по-малко оригинална страст? Ние сме на път да разкажем това, овладени от тайния чар на предмета и искреното желание да докладваме.

Отнасяше се до едно увеличение на забавните апарати в главния общ салон, измислено и постановено от управителния съвет на санаториума в кръга на неуморните му грижи, набавено от дирекцията на този безспорно заслужаващ препоръка институт срещу един разход, който не желаем да уточняваме, но който свидетелстваше за широк замах. Една остроумна играчка, значи, от вида на стереоскопичната панорама, на далекогледа-калейдоскоп или на кинематографичния барабан? И да — и не. Първо, защото това, което една вечер намериха настанено в музикалния салон, не бе някакво оптическо, а едно чисто акустично съоръжение, второ, защото онези леки атракции изобщо не можеха да се мерят с него по класа, равнище и стойност, така че пациентите плеснаха ръце: едни над главата си, други, превити одве, пред скута си. Това не бе вече детинската еднообразна фантасмагория, която се втръсваше и която никой не взимаше в ръка, след като бе изкарал дори само три седмици тук. То беше един рог на изобилието, от който се изливаше весела и тъжна артистична наслада. То бе един музикален апарат — един грамофон.

Сериозно сме загрижени да не би тази дума да бъде криво разбрана в един недостоен и отживял смисъл, да не би да я свържете с представата за някаква давностна форма на това, което ние в действителност имаме пред вид, вместо да оцените справедливо неуморните опити на напредъка на една ориентирана към музите техника, за постигането на едно истинско съвършенство на предаването. Миличките! Това не бе мизерното сандъче с ръчка за навиване на пружината, с грънчарското колело и калема отгоре, с една безформена месингова фуния като тромпет, което изпълваше по кръчмите непретенциозните уши с гъгнив рев. Нямаше вече нищо общо с оня груб и допотопен механизъм минатото с черен байц и матирано ковчеже, малко по-дълбоко, отколкото широко, което стоеше с проста изисканост върху една масичка с чекмеджета и бе свързано посредством копринен шнур с контакта на стената. Отвореше ли човек грациозно стесняващия се нагоре капак, чиято вътрешна иначе криеща се в дъното месингова стойка проблясваше и го закрепваше автоматично в косо положение, той виждаше, леко потънала в леглото си, покритата със зелено сукно въртяща се шайба с никелиран ръб и също никелирана средна цапфа, върху която прилягаше отворът на бакелитовата плоча. Освен това той можеше да забележи надясно в предния план едно подобно на часовник устройство с цифри за регулиране на оборотите, а наляво едно лостче, с което се пускаше и спираше шайбата; отзад пък, също вляво, се виждаше извитият като кривак леко и подвижно съчленен никелов ръкав с плоска, кръгла мембрана на края, чиято задача бе да носи, скрепена посредством винт, самата игла. Отвореха ли се крилата на предната двойна вратичка, можеха да се видят, косо наредени като жалузи, летвички от байцвано в черно дърво — нищо повече.

— Най-новият модел — каза придворният съветник, който също бе влязъл. — Последно постижение, деца, първо качество, финес, най-доброто в тоя джанър. — Той изговори тая дума ужасно комично, с невъзможно произношение — като някой простичък продавач, който хвали стоката си. — Това не е някакъв апарат, нито пък машина — продължи той, като отвори една от наредените върху масичката разноцветни тенекиени кутийки, извади една игла и я прикрепи, — това е инструмент, една Страдивариус, една Гуарнери, тук господстват резонанс и трептения от най-изтънчено, рафинирано естество! Марката се нарича „Полихимния“, както ни просвещава надписът върху вътрешната страна на капака. Германски фабрикат, знаете. В тая област далеч сме надминали другите. Музикалната традиция в съвременно механично оформление. Не меката душа up to date[28]. Ето ви литературата! — каза той и посочи вграденото в стената шкафче, където бяха наредени дебели албуми. — Предавам ви на свободно ползване цялото това вълшебство, но го предоставям на обществено пазене. Да пуснем ли една да забучи за проба?

Болните настойчиво му се замолиха и Беренс издърпа един от пълните с нямо съдържание вълшебни томове, прелисти тежките страници от един картонен джоб, чиято кръгла изрезка позволяваше да се види цветното заглавие, измъкна една плоча и я постави върху шайбата. После пусна с едно завъртане на лостчето грамофона, почака две секунди, докато шайбата набере ход, и предпазливо сложи върху края на плочата тънкия връх на стоманената игла. Чу се някакъв стържещ шум. Той го покри с капака и в същия момент през отворената двукрила вратичка, измежду пречките на жалузите, не, от целия корпус на ковчежето се разнесе гласът на много инструменти в надпревара, шумна и напираща мелодия, бодрите тактове на една увертюра от Офенбах.

Пациентите се заслушаха с отворени уста. Не вярваха на ушите си — толкова чисто и естествено звучаха колоратурите на дървените духови инструменти. Една цигулка, тя пък съвсем сама, прелюдираше фантастично. Чуваше се тегленето на лъка, тремолото на грифа, сладостното плъзгане от една позиция в друга. Тя налучка своята мелодия, валса „Ах, аз я загубих“. Леко подзе оркестровата хармония гальовният напев, целият ансамбъл с достойнство го понесе и възхитително го повтори като едно опияняващо tutti. Естествено не бе все едно като да имаше истински оркестър в стаята. Звученето, без впрочем да бъде изопачено, бе претърпяло някакво перспективно смаляване; то бе, ако ни позволите да използваме за тоя слухов случай едно сравнение из областта на зрението, като картина, която се наблюдава през обърнат наопаки далекоглед и която изглежда отдалечена и намалена, без да страда остротата на рисунъка и яркостта на боите й. Музикалната пиеса, талантливо стегната и пикантна, протече с всичкото остроумие на една лекомислена фантазия. Накрая настъпи необуздано веселие, един започнал със странно колебание галоп, един безсрамен канкан, който, създаваше представа за разтърсвани във въздуха цилиндри, игриви колене, развети поли и многократно уж стигаше до своя триумфално-комичен край, а все не искаше да свърши. После грамофонът автоматично спря. Плочата се бе извъртяла. Пациентите изръкопляскаха от все сърце.

Завикаха за още и получиха каквото желаеха: човешки глас рукна из ковчежето, мъжки глас, мек и същевременно мощен, един италиански баритон с прочуто име, съпровождан от оркестър — сега вече не можеше и дума да става за замъгленост и отдалечение: разкошният глас прозвуча в целия си естествен диапазон, с цялата своя сила — особено ако човек влезеше в една от съседните отворени стаи и не виждаше апарата, щеше да му се стори, че там, в салона, е застанал самият артист, държи нотите в ръка и пее. Той пееше една бравурна оперна ария на своя език — eh, il barbiere. Di qualita, di qualita! Figaro qua, Figaro la, Figaro, Figaro, Figaro![29] Неговото фалцетно parlando[30], контрастът между този мечешки глас и тая ломяща езика ловкост на речитатива караха слушателите да си умират от смях. По-опитните пък може би следяха артистичната фразировка, техниката на дишането и се възхищаваха от тях. Като майстор на непреодолимото, виртуоз на италианския вкус за da capo, той задържа предпоследния тон, преди крайната тоника, и сякаш пристъпи към рампата — очевидно с вдигната във въздуха ръка, — така че избухнаха нестихващи викове: „браво, браво!“, още преди да бе свършил. Излезе отлично.

Валдхорна изкара с прелестна предпазливост вариации върху някаква народна песен. Едно сопрано закърши глас в стакати, трели и рулади, изпълнявайки с най-грациозна хладина и точност ария из „Травиата“. Духът на един световноизвестен виолонист изсвири, сякаш зад спуснато було, романс от Рубинщайн със съпровод на пиано, който звучеше сухо като клавесин. Из къкрещото вълшебно ковчеже извираха глисанди на арфа, камбанен звън, рев на тръби и барабанни тремоли. Накрай дойде ред на танцовите плочи. Помежду тях имаше някоя и друга съвсем отскоро внесени — с танга, танци по екзотичния вкус на пристанищните кръчми, които бяха призвани да превърнат виенския валс в прадядовска отживелица. Две двойки, които владееха модната стъпка, се завъртяха върху килима. Беренс се бе оттеглил, след като бе предупредил пациентите да използват всяка игла само по веднъж и да пазят плочите „съвсем като рохки яйца“. Ханс Касторп обслужваше апарата.

Защо тъкмо той? Така се бяха докарали работите. Със сдържана лаконичност той се възпротивяваше на тия, които след излизането на придворния съветник се опитваха да вземат в свои ръце смяната на игли и плочи, включването и изключването на тока. „Оставете на мене това!“ — им казваше той, като ги изтикваше настрана, и те равнодушно отстъпваха, първо, защото видът му бе като на човек, който отдавна е запознат с тези неща, и, второ, защото много малко държаха да проявяват дейност около извора на насладата, когато можеха удобно и без всякакво задължение да я получават поднесена, докато не им дотегнеше.

Не такъв бе Ханс Касторп. Докато придворният съветник бе демонстрирал новата покупка, той се бе спотайвал по-назад, без да се смее, без да аплодира, и напрегнато бе следял музиката, като по невинаги проявяващ се навик бе засуквал с два пръста едната си вежда. С известно безпокойство той на няколко пъти бе сменял позицията си зад гърба на публиката, бе влизал и в библиотечната стая, за да послуша и оттам, а накрай бе застанал до Беренс със скръстени отзад ръце и непроницаемо лице, съсредоточен върху ковчежето, за да изучи простото му обслужване. Той си казваше: „Стой! Внимавай! Епохално! Тъкмо това ми трябваше.“ Изпълни го определено предвкусване на нова страст, магия, любовна мъка. Едва ли ще да е по-друго душевното състояние на момъка от равнината, когото назъбената стрела на Амур ненадейно улучва право в сърцето още при първия хвърлен върху някое момиче поглед. Ревността веднага овладя постъпките на Ханс Касторп. Обществено ползване? Лигавото любопитство няма нито правото, нито силата да притежава нещо такова. „Оставете на мене това!“ — процеждаше той през зъби и те напълно се съгласяваха. Потанцуваха още малко по музиката на леките парчета, които им пусна, после пожелаха един вокален номер, оперен дует, баркаролата от „Хофмановите разкази“, която приятно галеше слуха, а когато той затвори капака, те, леко възбудени и бъбрейки, се оттеглиха за режимното лежане и за почивка. На това именно той се бе надявал. Те оставиха всичко разхвърляно и в пълно безредие — отворените кутийки за иглите и албумите, разпръснатите плочи. Само това можеше да се очаква от тях. Той се престори, че ги придружава, но потайно се измъкна от групата още на стълбището, върна се в салона, затвори всичките врати и прекара там половината нощ в сериозни занимания.

Ханс Касторп се запозна по-отблизо с новата придобивка, на спокойствие прегледа принадлежащото към нея репертоарно съкровище, съдържанието на тежките албуми. Те бяха в две величини, дванадесет на брой, всеки с по двадесет плочи; много от тия черни дискове бяха гъсто и кръгообразно набраздени и от двете страни не само защото някои произведения продължаваха и на обратната страна, но и защото върху цяла поредица плочи имаше записани по две различни музикални пиеси, така че цялото предлагаше едно поле за завоевания — с хубави възможности, но отначало трудно обозримо и дори объркващо човека. Той изслуша към двадесет и пет плочи; за да не безпокои никого и за да не го чуят посред нощ, си слушаше с тънки, по-меко стържещи игли, които понижаваха звука; но бе просвирил едва една осма част от това, което примамливо му се предлагаше за проба отляво и отдясно. За днес трябваше да се ограничи с един преглед на заглавията и той само от време на време взимаше наслука, за проба, по един екземпляр от нямата графика, за да го постави в ковчежето и да го накара да прозвучи. За окото те, бакелитовите дискове, се различаваха по цветния етикет в центъра и по нищо друго. Единият изглеждаше като другия, само дето концентричните кръгове веднъж стигаха, а други път не стигаха съвсем до средата; и все пак тия тънки концентрични отпечатъци таеха в себе си каква ли не музика, какви ли не щастливи вдъхновения из всичките области на това изкуство, и то в най-изискано изпълнение.

Имаше голям брой увертюри и отделни произведения из света на възвишената симфоника, свирени от прочути оркестри под ръководството на бележити диригенти. Имаше и една дълга поредица песни със съпровод на пиано, изпълнявани от големи оперни артисти — и то не само песни, които бяха възвишени и съзнателни произведения на лично изкуство, но и простички народни песни, а накрай и такива, които сякаш държеха средата между тези два вида; изкуствени народни песни, ако може да ги наречем така, без да засягаме с думата „изкуствени“ тяхната задушевност: особено една, която Ханс Касторп знаеше от дете, към която обаче взе да изпитва сега някаква тайнствена, преплетена с много връзки любов; за тая песен ще стане дума по-нататък… Какво ли имаше още или, собствено, какво ли нямаше? Имаше опери в изобилие. Един интернационален хор от прославени певци и певици, съпровождан от дискретно отстъпил в заден план оркестър, високо школуваната божия дарба на своите гласове за изпълнението на арии, дуети, цели ансамблови сцени от различните области и епохи на музикалния театър: от южната родина на красотата, на едно същевременно и великодушно, и лекомислено увлечение, от немския фолклорен свят на шегобийство и демоничност, от френската Голяма и Комическа опера. Това ли беше краят? О не. Защото следваше серията на камерната музика за квартет и трио, на инструменталните солови номера за цигулка, виолончело, флейта, концертните вокални номера със задължителна цигулка или флейта, чисто клавирните номера — да не говорим за разните увеселителни номера, за куплетите, за плочите с по-делнично съдържание, върху които малки естрадни оркестри бяха гравирали своите мелодии и които изискваха по-дебела игла.

Ханс Касторп разпределяше едно, подреждаше друго и в своето усамотение слагаше това-онова върху инструмента, който го събуждаше за сладкогласен живот. С пламнала глава той се прибра да спи горе-долу в същия напреднал час както след първото пиршество с приснопаметния и величествен побратим Питер Пеперкорн и от два до седем му се присънваше само вълшебното ковчеже. Той видя насън диска да се върти около своята цапфа, бърже до невидимост и при това беззвучно, в движение, което се състоеше не само от плавното обикаляне в кръг, но и от някакво особено странично вълнение, така че носещият иглата шарнирен ръкав, под който се движеше плочата, получаваше някакво еластично, дишащо колебание — много полезно, както можеше да си помисли човек, за всяко вибрато и портаменто на струнните инструменти и на човешките гласове; оставаше обаче непонятно и насън, и наяве, как едно просто повтаряне на някаква тънка като косъм линия може — през една акустична кухина и с помощта само на една трептяща мембрана — да пресъздава пищно съчетаните тонове, които изпълваха духовния слух на спящия.

Рано сутринта, още преди закуска, той се намери отново в салона и седнал със скръстени ръце в едно кресло, вече слушаше как пее откъм ковчежето, придружен от арфа, един разкошен баритон: „Огледам ли се в този кръг прекрасен…“ Арфата звучеше напълно естествено; освен преливащия, дишащ, артикулиращ човешки глас се чуваше неподправена и неопорочена свирня на арфа — наистина за чудене. А нямаше на земята нещо по-нежно от дуета из една съвременна италианска опера, който Ханс Касторп си пусна после — от това смирено и задушевно сближение между чувствата на световноизвестния тенор, който толкова много бе застъпен в албумите, и на едно звънливо, сладко малко сопрано — от неговото „Da mi il braccio, mia piccina“[31] и простата, сладка, сгъстено мелодична малка фраза, с която тя му отговори…

Ханс Касторп трепна, защото зад него се отвори вратата. Беше придворният съветник, който надникна в салона — облечен в клиничната престилка със слушалката в горния джоб, той застана един момент, без да пусне дръжката на вратата, и кимна на новия „лаборант“. Той също му кимна, през рамо, след което синьобузестото лице на шефа заедно със засуканите в единия край мустаци изчезна зад придърпаната обратно врата и Ханс Касторп отново се отдаде на своята невидима, благозвучна любовна двойка.

По-късно през деня, след обеда, след вечерята, неговата шетня около грамофона взе да събира слушатели, сменяваща се публика — доколкото него, дарителя на насладата, не би следвало да причислим към публиката. Той лично клонеше към това схващане и съобитателите му се съгласиха с него в смисъл, че още отначало мълчаливо потвърдиха неговото самоназначаване за управител и пазител на общественото съоръжение. На тия хора това нищо не им струваше, защото независимо от тяхното повърхностно възхищение, когато някой техен кумир, някой тенор се разтапяше и опияняваше от собствения си блясък, когато ощастливяващият човечеството глас се разливаше в кантилени и във висшите изкуства на страстта — въпреки това велегласно оповестявано възхищение те не чувстваха любов и затова напълно се съгласяваха да отстъпят обслужването томува, който пожелаеше. Ханс Касторп, значи, държеше в ред скъпоценните плочи; той описа съдържанието на албумите върху вътрешните корици, така че при желание и първо поискване излизаше налице която и да е музикална пиеса; той манипулираше с инструмента: гледаха го как се справя с бързо усвоени, отривисти и деликатни движения. А и какво щяха да сторят другите? Те щяха да сквернят плочите, употребявайки затъпени игли, щяха да ги захвърлят открити направо върху столовете, щяха да си правят плоски шеги с апарата, щяха да пускат някоя благородна пиеса със скорост и височина на тона сто и десет или да поставят стрелката на нула, за да се получи някакво истерично чуруликане или задавено стенание… Всичко това те вече бяха правили. Те бяха болни, но груби. И затова Ханс Касторп чисто и просто носеше в джоба си ключето от шкафчето, където стояха албумите и иглите, така че се налагаше да го викат, когато искаха музика.

Неговото най-хубаво време настъпваше късно — след вечерното събиране долу и след оттеглянето на тълпата. Тогава той оставаше в салона или скришом се връщаше там и си пускаше музика до дълбока нощ. Вече по-малко, отколкото в началото сам се боеше да не нарушава покоя в санаториума, защото се бе оказало, че силата на неговата призрачна музика има малък обсег: колкото и удивително да бе въздействието на вълните близо до източника им, то отмаляваше при отдалечаване от него, защото бе слабо и само привидно могъщо както всичко призрачно. Всред тия четири стени Ханс Касторп бе сам с чудесата на ковчежето, с цветущите постижения на този малък, изпипан ковчег от цигулково дърво, на това матовочерно храмче, през чиято отворена двукрила вратичка той седеше в някакво кресло — със скръстени ръце, с глава, отпусната върху рамото, с отворена уста, — а благозвучието го обгръщаше от всички страни.

Той не виждаше певците и певиците, които чуваше, тяхното човешко естество пребиваваше в Америка, в Милано, във Виена, в Санкт Петербург — нека си пребивава завинаги там, защото това, което притежаваше от тях, бе най-доброто, бе гласът им, и той ценеше това пречистване, тази абстракция, която оставаше достатъчно сетивна, за да му позволи един добър човешки контрол при изключване на всички неизгоди от преголямата лична близост, особено що се касае до съотечественици, до германци. Трябваше да се държи сметка за произношението, диалекта, родния край на артиста; гласовият характер свидетелстваше донякъде за душевния му ръст, а от това как бе използвал или пропилял възможностите за духовно въздействие, проличаваше степента на неговата интелигентност. Ханс Касторп се ядосваше, когато у някого от тях такава липсваше. Той също страдаше и си хапеше устните от стеснение, когато в репродукцията се промъкваха технически несъвършенства, седеше като на тръни, когато при пускането на една често посочвана плоча нечий глас прозвучаваше остро или кресливо, което нерядко се случваше, особено при деликатните женски гласове. Но той се примиряваше, защото любовта трябва да страда. Понякога се свеждаше над свирещия механизъм, който дишаше и се въртеше — като над букет от люляк, а главата му потъваше в облак от звуци; заставаше пред отвореното ковчеже, изпитвайки владетелското щастие на диригента, вдигайки ръка, за да подаде на тромпета точен знак за встъпване. Той си имаше любимци в своя склад, няколко вокални и инструментални номера, които не се насищаше да слуша. Не ни се иска да ги оставим неупоменати.

Една малка група плочи предлагаше финалните сцени на помпозната, преливаща от мелодичност гениална оперна творба, която един велик съотечественик на господин Сетембрини, първомайсторът на драматичната музика на Юга, бе създал през втората половина на миналия век по поръка на един ориенталски владетел — по тържествен повод, по случай предаването в ръцете на човечеството на дело, сътворено от свързващата народите техника. Като образован човек Ханс Касторп познаваше донякъде тази творба, известна му бе в общи черти съдбата на Радамес, на Амнерис и на Аида, които му пееха на италиански из сандъчето, така че горе-долу разбираше какво му пееха — несравнимият тенор, княжеският алт с разкошната мутация по средата на диапазона си и сребърното сопрано, — разбираше не всяка дума, но все пак тук-таме по нещичко, и то благодарение на това, че познаваше обстоятелствата и че тия обстоятелства му вдъхваха симпатия, едно интимно участие, което растеше при всяко ново пускане на съответните четири-пет плочи и вече се бе превърнало в истинска влюбеност.

Отначало се обясняваха Радамес и Амнерис: дъщерята на фараона бе наредила да й го доведат, него, окования, него, когото обичаше и горещо желаеше да спаси за себе си, макар че той се бе отрекъл от родина и чест заради една робиня-варварка — при което, все пак, както той се изрази, била останала „непокътната честта в недрата на сърцето“. Тази непокътнатост в дълбините мимо тежкото бреме на вината малко му помогна, защото неговото очевидно престъпление подлежеше на духовния съд, комуто всичко човешко бе чуждо и който положително нямаше да се церемони, ако той в този последен миг не се решеше да се откаже от робинята и да се хвърли в обятията на алта с мутацията, който, от чисто акустична гледна точка, напълно заслужаваше това. Амиерис от душа и сърце се мъчеше да убеди благозвучния, но трагично заслепен и скъсал с живота тенор, който постоянно пееше „Не мога!“ и „Напразно!“, когато тя с отчаяна молба му предлагаше да се откаже от робинята, отнасяше се до живота му. „Не мога!“ — „Чуй ме още веднъж, откажи се от нея!“ — „Напразно!“ Смъртоносното заслепение и изгарящата любовна мъка се сплитаха в дует, който бе извънмерно хубав, но не оставяше място за никаква надежда. А после Амиерис съпровождаше със своите болезнени викове ужасяващите формални реплики на духовния съд, които тъпо отекваха из дълбините и в които нещастният Радамес изобщо не вземаше участие.

„Радамес, Радамес!“ — настойчиво запя главният жрец и в заострена форма му предяви обвинението в предателство. „Оправдавай се!“ — изискаха в хор всички жреци. И тъй като първожрецът се позова на обстоятелството, че Радамес мълчи, всички единодушно го признаха за виновен в измяна.

„Радамес, Радамес! — отново подзе председателстващият. — Ти си напуснал лагера преди сражението.“

„Оправдавай се!“ — чу се отново. „Ето, той мълчи“ — за втори път установи пристрастният ръководител на съдебното дирене и така всичките съдийски гласове отново се обединиха с неговия в присъдата: „Измяна!“

„Радамес, Радамес! — за трети път прозвуча гласът на неумолимия обвинител. — Ти престъпи клетвата си към родината, честта и фараона.“ — „Оправдавай се!“ — проехтя отново подканата. И ужасените жреци безвъзвратно отсъдиха: „Измяна!“, след като им бе изтъкнато, че и този път Радамес нито дума не е изрекъл. Тъй Неминуемото не можа да бъде предотвратено и хорът, чиито гласове веднага екнаха дружно, обяви на престъпника присъдата: участта му е решена, той ще изтърпи смъртта на прокълнатите, жив ще го заровят под храма на разгневеното божество.

Човек трябваше, доколкото му стигаха силите, сам да си представи отчаянието на Амнерис от тази жреческа жестокост, защото тук се прекъсна предаването; Ханс Касторп трябваше да смени плочата, което стори с тихи и отривисти движения, сякаш със затворени очи; когато отново се разположи да слуша, протичаше вече последната сцена на музикалната драма: финалният дует на Радамес и Аида, който те изпяха пред гроба си, докато над главите им, в храма, фанатично набожните, жестоки жреци се отдаваха на своя култ, разперваха ръце, приглушено мълвяха молитвите си… „Тц — in questa tomba?!“[32] — проехтя неописуемо привлекателният, едновременно и сладък, и героичен глас на Радамес — ужасен и възхитен… Да, тя беше се добрала до него, любимата, заради която бе погубил честта и живота си, тя бе го очаквала тук, за да я заровят с него, за да умрат заедно; във връзка с това те изпълниха арии и дуети, които навремени биваха прекъсвани от глухото церемониално песнопение на горния етаж и които всъщност най-дълбоко, до дън душа, бяха пленили самотния среднощен слушател: както поради обстоятелствата, така и заради музикалния им израз. В тези песни ставаше дума за небето, но те сами бяха неземни и по неземен начин ги изпълняваха. Мелодичната линия, която гласовете на Радамес и Аида, поединично и после заедно, описваха ненаситно, кривата, която се виеше около тониката и доминантата, която се изкачваше от основния тон до дълго издържан форхалт на половин тон преди октавата и след като бегло докосваше самата октава, се връщаше към квинтата, тази проста и блажена крива бе за превърнатия в слух Ханс Касторп най-лъчезарното, най-удивителното нещо, което бе чувал през живота си. Ала той щеше да бъде по-малко влюбен в звуците, ако те нямаха за основа тъкмо това положение, което правеше душата му възприемчива за сладостта на мелодията. Толкова красиво бе това, че Аида се намери до загубения Радамес, за да сподели навеки гробовната му орис! С право протестираше осъденият против жертвуването на такъв прелестен живот, но в неговото нежно, отчаяно „No, no! Troppo sei bella“[33] все пак прозвуча възторгът от неотменимото свързване с тази, която смяташе, че никога вече няма да види, и Ханс Касторп не трябваше да насилва въображението си, за да почувствува ясно и той този възторг и тази благодарност. Това, което накрай изпита и разбра, което му доставяше наслада, докато със скръстени ръце гледаше към малките черни жалузи, през чиито лайстни бликаха звуците, бе възвишеността, идеалността на музиката, на изкуството, на човешката душа, бе великото и неотразимо разкрасяване, с което пак тя, музиката, преобразяваше мръсната грозота на истинските неща. Човек трябваше само трезво да си даде сметка какво всъщност ставаше тук! Метанът щеше да изпълни дробовете на двамата живо погребани и те щяха да умрат, гърчейки се от глад — заедно, или, още по-лошо, един след друг; после тлението щеше да се погрижи по неизразим начин за телата им, докато под сводовете останат да лежат два напълно безчувствени скелета, на всеки от които щеше да е напълно безразлично дали лежи сам или заедно с другия. Това бе реалната и обективна страна на нещата — една отделна страна и един отделен въпрос, от които изобщо не се интересуваше идеализмът на сърцето, защото духът на красотата и на музиката триумфално го държеше в сянка. За оперните души на Радамес и Аида обективно предстоящото не съществуваше. Техните гласове се въздигаха в унисон до блажения октавен форхалт, уверени, че ей сега ще се отворят небесата и светлината на вечността ще огрее техните въжделения. Утешителната сила на това разкрасяване действаше извънмерно благотворно на слушателя и до голяма степен на нея се дължеше, че той толкова много се бе привързал към тази част от своята любима програма.

Обикновено той си почиваше от тия ужаси и просветления, като си пускаше една друга пиеса — кратка, но със сгъстено очарование, много по-безбурна по своето съдържание от първата, идилия, но изтънчена идилия, изобразена и оформена със средствата на най-новото изкуство — едновременно и пестеливи, и заплетени. Беше една чисто оркестрова пиеса, без вокални партии, една симфонична прелюдия от френски произход, осъществена с малък за съвременните условия апарат, но измайсторена с всичките хитрини на модерната звукова техника и остроумно нагласена да оплита душата в мечти.

Сънят, който Ханс Касторп сънуваше при това, бе такъв: той лежеше на една осеяна с богородички, окъпана от слънцето ливада; главата му почиваше върху някаква малка издатина на почвата, единият му крак бе леко прегънат, другият отпуснат отгоре му — при което краката, които бе кръстосал, бяха крака на козел. Пръстите му играеха — само за негово собствено удоволствие, защото надлъж и нашир нямаше жива душа — по някаква дървена свирка, която бе налапал, някакъв кларнет или овчарска пищялка, от която изкарваше спокойно носовите звуци: един след друг, както се случеха, но все пак му се удаде някаква хороводна песен; безгрижното гъгниво свирукане се издигаше към тъмносиньото небе, под което блещукаше на слънцето леко раздвиженият от вятъра листак на единични брези и явори. Но неговата замечтана и безгрижна, полумелодична свирня не остана за дълго единствен глас всред усамотението. Жуженето на насекомите в горещия летен въздух над тревата, самият слънчев зрак, ветрецът, полюляването на върхарите, проблясването на листака — целият леко раздвижен летен покой наоколо се превърна в многозвучие, което даваше на простичкото му свирукане едно постоянно сменящо се и винаги неочаквано избрано хармонично тълкувание. Симфоничният съпровод понякога отстъпваше и занемяваше, ала нашият Ханс с козелските крака продължаваше да надува свирката и е наивната монотонност на своята свирня отново подмамяше да излезе наяве изискано колорираното звуково вълшебство на природата — което накрай, след още едно стихване, прозвуча в цялата своя възможна, дотогава съхранявана пълнота посредством привличането на все по-нови и по-високи инструментални гласове, които встъпваха бързо един след друг; това трая само един бегъл миг, но неговото съвършено, насищащо блаженство носеше в себе си вечността. Младият фавън бе много щастлив на своята лятна поляна. Тук нямаше никакво „оправдавай се!“, нямаше никаква отговорност, никакъв съставен от жреци военен съд не съдеше някого, който е забравил честта и бива погубен. Тук цареше самата забрава, блаженият застой, невинността на безвремието; това бе едно безпътство с чиста съвест, идеалният апотеоз на всички отрицания на западноевропейската повеля за дейност, и произтичащото оттам успокоение придаваше особена стойност на тази плоча в очите на нощния музикант…

Имаше и трета… Всъщност касаеше се до повече плочи, свързани една с друга като продължения, три или четири, защото само теноровата партия заемаше една набраздена до средата страна. Пак беше нещо френско, из една опера, която Ханс Касторп добре познаваше, която многократно бе слушал и гледал в театъра и за повествованието на която бе намекнал веднъж при разговор, и то при един твърде решителен разговор… Второ действие: испанска кръчма, просторен вертеп, и който и танцуват, по стените кърпи за украса, очукана мавританска архитектура. Топлият, малко груб, но в своята чистокръвност пленителен глас на Кармен заявяваше, че тя иска да танцува пред сержанта и вече се чуваха да тракат нейните кастанети. В същия миг обаче проехтяха от известно разстояние тромпети, сигнални тръби; те на няколко пъти повториха някакъв военен призив, от който малкият здравата изтръпна. „Стой! Един миг!“ — извика той и наостри уши като кон. А тъй като Кармен попита „защо“ и „какво има“, той, твърде учуден, че тя не го разбира, извика: „Нима не чуваш?“ Това били тръбите от казармата, които давали сигнала. „За проверка часът наближава“ — каза той на оперен език. Циганката обаче не можеше да схване това, а преди всичко съвсем и не искаше. Толкова по-добре, рече тя полунаивно, полудръзко, тъкмо нямало да им трябват кастанети, само небето им пращало музика, затова: ла-ла, лала! Той бе извън себе си. Неговата собствена болка от разочарованието напълно отстъпи зад стремежа да й обясни за какво става дума и че никоя влюбеност в света не може да се мери с този сигнал. Та как бе възможно тя да не разбира нещо толкова основно и толкова безусловно! „Трябва сега да си вървя, да се прибера в казармата за проверка!“ — извика той, отчаян от това безучастие, което двойно повече тегнеше върху и без друго наболялото сърце. Тук обаче трябваше да се чуе Кармен! Тя бе разгневена, до дън душа възмутена, гласът й преливаше от донемайкъде измамена и огорчена любов — или пък само се преструваше. „В казармата? На проверка?“ А нейното сърце? А нейното добро, нежно сърце, което в своята слабост — да, тя признавала: в своята слабост — било готово да го поразтуши с песен и танец? „Тратерата!“ — И тя с див присмех сви ръка пред устата си, за да наподоби сигналната тръба. „Тратерата!“ Стига толкова. Тоя глупак скача от мястото си и иска да си върви. Е добре, нека се маха! Ето му шлема, ето му сабята и поясока! Хайде, хайде, хайде, хайде, нека си върви в казармата! Той се примоли за милост. Но тя продължи жлъчната подигравка, като се престори, че е на негово място, че като него е загубила при тръбния зов малкото си мозък. Тратерата! Проверка! Боже милостиви, той щял да закъснее! Да тръгнел вече, защото свирят за проверка, само й се пречкал тука този глупец, и то в момента, когато тя, Кармен, била пожелала да танцува за него. Това, това, това, значи, била неговата любов към нея!…

Мъчително положение! Тя не разбираше. Жената, циганката не можеше и не искаше да разбере. Тя не искаше — защото без съмнение: в нейната ярост, в нейната острота се криеше нещо, което надвишаваше момента и личните й отношения, криеше се една ненавист, една изконна вражда към принципа, който посредством тези френски сигнални тръби — или испански рогове — викаше малкия влюбен войник и нейната висша, вродена, свръхлична амбиция бе да победи този принцип. За тая цел тя притежаваше едно простичко средство: твърдеше, че ако той си тръгне, ще значи, че не я обича, а тъкмо това не бе в състояние да понесе оня Хосе — там вътре, в сандъчето. Той я закле да го изслуша. Тя не искаше. Тогава той я принуди — моментът бе дяволски сериозен. Фатални звуци се откъснаха от оркестъра, един мрачен, застрашителен мотив, който — това Ханс Касторп знаеше — пронизваше цялата опера чак до катастрофалния изход и който оформяше въведението към арията на малкия войник, към новата плоча, която бе наред за слагане.

„Тук, приютена до сърцето ми“ Хосе пееше прекрасно това; Ханс Касторп често пускаше плочата и отделно, не в обичайната поредица, и винаги я изслушваше с внимание и симпатия. Съдържанието на арията не представляваше нещо особено, обаче нейната умолителна, чувствена изразност бе до висша степен трогателна. Войникът пееше за цветето, което Кармен му била подхвърлила в началото на тяхното познанство и което било всичко за него в ареста, където бил попаднал заради нея. Той, дълбоко развълнуван, си призна, че на моменти бил проклинал съдбата, задето била допуснала да види с очите си Кармен. Но всеки път горчиво се бил разкайвал за това хулителство и коленопреклонно молел бога за нова среща с нея. Тогава, и това „тогава“ бе същият висок тон, с който току-що бе почнал своето „Ах, скъпо момиче“ — тогава — и сега се развихриха всичките вълшебства на инструменталния съпровод, който бе пределно подходящ да обрисува болката, копнежа, загубената нежност, сладостното отчаяние на малкия войник, — тогава тя бе застанала пред него с цялото свое съдбовно очарование, така че той ясно и недвусмислено бе разбрал едно: че е „погубен“ („погубен“ с хълцащ форшлаг в пълен тон върху първата сричка), значи, навеки погубен. „Ти мое блаженство, ти моя възхита!“ — изпя той отчаян една повтаряща се и жаловито подета още веднъж самостоятелно от оркестъра мелодия, която се изкачваше на две степени над основния тон и оттам със задушевност се отправяше към по-долната квинта. „Твое е моето сърце“ — увери я той за лишен път по нелеп, но дълбоко нежен начин, като си послужи именно с тази фигура, после слезе по стълбицата до шестата степен, за да прибави „И вечно ще бъда твой!“, след което понижи гласа си с десет тона и покъртен изповяда своето „Кармен, обичам те!“. Последната фраза болезнено бе забавена от един различно хармонизиран форхалт, преди думата „те“ и предшестващата я сричка да се помирят с основния акорд.

— Да-да! — каза натъжен и благодарен Ханс Касторп и си пусна финала, където всички поздравяват младия Хосе за това, че сблъскването с офицера е пресякло пътя за връщането му и че се е наложило да дезертира, което за негов ужас Кармен още по-преди бе поискала от него.

Последвай ни във планините,

суров, но чист е въздухът там —

пееха те в хор — думите съвсем ясно се разбираха.

Светът е пред тебе, грижи вече няма;

безгранична сега е твоята родина;

напред към блаженство и възхищение,

напред към свободата! Напред към свободата!

— Да, да! — каза той още веднъж и мина към четвърта пиеса, нещо много мило и хубаво.

Не сме виновни, че това беше пак нещо френско, нито пък може да ни се тури в сметката, че пак владееше военен дух. Беше една интермедия, един солов вокален номер, една „молитва“ из операта „Фауст“ от Гуно. На сцената излезе един мъж, който бе необикновено симпатичен и се казваше Валентин, но Ханс Касторп на ум го наричаше другояче, с едно по-близко, по-задушевно име, чийто носител той до голяма степен идентифицираше с обаждащата се от сандъчето личност, макар че тя имаше много по-хубав глас. Касаеше се до един силен и топъл баритон, чиято песен се състоеше от три части; от две близки по съдържание крайни строфи, които имаха религиозен характер и бяха издържани почти в стила на протестантски хорал, и от една средна строфа, изпълнена с дързостен рицарки дух, войнолюбива, лекомислена, при това обаче също така благочестива; и това именно беше френско военното у нея. Невидимият запя:

Сега аз трябва да замина

далеч от милата родина —

и с оглед на това обстоятелство той отправи гореща молба към царя небесен да закриля неговата очарователна родна сестра. Тръгнал бе на война, ритъмът се промени, стана нападателен, по дяволите всяка печал и грижа, той, Невидимият, щеше да се хвърли върху врага там, където битката е най-разгорещена, където опасността е най-голяма: смел и набожен, по френски. Но ако бог го призовеше в небесните селения, пееше той, оттам той щеше да бди върху „тебе“ и да „те“ закриля. Това „тебе“ се отнасяше до родната сестра; но въпреки всичко то трогна Ханс Касторп до дън душа и неговата покъртеност не намаля и до края, когато там вътре добрякът запя, придружаван от могъщи хорални акорди:

О, царю небесни, чуй ми молбата,

пази Маргарете, закриляй ми сестрата!

На тая плоча нямаше нищо друго по-особено. Ние сметнахме, че трябва да споменем накратко за нея, защото Ханс Касторп тъй безмерно я обичаше, а и защото тя изигра известна роля при един по-нататъшен странен случай. Засега ще се занимаем с петата и последна пиеса от по-тесния кръг на предпочитаните; в нея нямаше нищо френско, затова пък имаше нещо особено и изтъкнато немско; тя не бе из някоя опера, а бе чисто и просто песен — една от ония песни, които са същевременно и пародии песни, и майсторски композиции — именно заради това „едновременно“ те получават особен духовен и мирогледен отпечатък… Но за какво са тези усуквания? Става дума за „Липата“ от Шуберт, за нищо друго освен за „До чешмата пред градските порти…“

Изпълняваше я тенор, придружаван от пиано, момък с такт и вкус, който умело, с голяма интелигентност, музикално чувство за мярка и рецитаторска съобразителност третираше своя същевременно и простичък, и издигнат във висините предмет. Всички знаем, че тази разкошна песен малко по-другояче звучи в устата на децата и народа, отколкото при изпълнение от артист. От подиума най-често я чуваме опростена, защото я пеят строфа след строфа докрай все по главната мелодия, докато в оригинала популярната линия варира в миньор още при второто осмостишие, за да премине, неизразимо красиво, отново в мажор при петия стих; но при следващите „студени ветрове“ и хвръкналата от главата шапка тя стига до драматична развръзка и едва при последните четири стиха на третата строфа отново намира себе си; тези стихове се повтарят, за да се изпее мелодията докрай. Истински овладяващият обрат на мелодията се явява три пъти, и то в нейната модулираща втора половина, значи, третия път при репризата на последната полустрофа „Аз неведнъж седял съм“. Тази вълшебна реприза, която не дръзваме да опишем с думи, почива върху фрагментите на отделните части „Колко мили думи“, „Сякаш ме викаха“, „Далеч от онова място“ и ясният, топъл глас на тенора, който майсторски поемаше дъх и клонеше към умерено хлипане, всеки път ги изпяваше с едно толкова възвишено чувство за тяхната красота, че покъртваше сърцето на слушателя по невъобразим начин, още повече, че артистът умело усилваше въздействието посредством извънредно проникновени фалцетни тонове при стиховете „Към него винаги“, „Тук ще намери мир“. При повтарянето на последния стих обаче, при това „Там би намерил мир!“, той изпя „би намерил“ първия път с пълни, копнеещи гърди и едва втория път отново като най-нежен флажолет.

Толкова за песента и нейното изпълнение. Ние може би се ласкаем, че при предшестващи случаи ни се е удало да внушим на нашите слушатели едно приблизително разбиране за дълбокото участие, което Ханс Касторп проявяваше към предпочитаните от него номера в програмата на нощните му концерти. Но за да направим понятно какво значение имаше за него този последен номер, тази песен, тази „Липа“, ще трябва да се впуснем в едно начинание от най-щекотлив характер и ще бъде необходима най-голяма предпазливост при интонацията, ако не искаме да навредим, вместо да помогнем.

Ще поставим въпроса така: Един духовен, тоест значителен предмет е тъкмо затова „значителен“, защото сочи извън себе си, защото е изразител и показател на нещо по-общо от духовен характер, на цял един сетивен и мирогледен свят, който е намерил в него своя повече или по-малко съвършен символ — по което пък се мери степента на значението му. Освен това и любовта към един такъв предмет сама по себе си е „значителна“. Тя свидетелства за този, който я изпитва, характеризира отношението му към онова нещо по-общо, към оня свят, който се представя от предмета и който бива обичан, съзнателно или несъзнателно, заедно с него.

Може ли да се вярва, че след толкова и толкова годинки на херметически-педагогично степенуване нашият несложен герой бе достатъчно навлязъл в духовния живот, за да съзнава „значителността“ на своята любов и нейния обект? Ние твърдим и разказваме, че той съзнаваше това. Песента означаваше много нещо за него, цял един свят, който той сигурно обичаше, защото иначе не би бил толкова увлечен в неговото заместващо го подобие. Ние знаем какво казваме, когато — може би малко прибулено — прибавяме, че неговата съдба щеше да се сложи по-иначе, ако душата му не бе във висша степен податлива на очарованията върху чувствената сфера, върху общото духовно поведение, които тази песен обединяваше по толкова задушевно-тайнствен начин. Именно тази съдба бе донесла със себе си степенувания, приключения, прозрения, бе повдигнала у него „управленчески“ проблеми, които го бяха направили зрял за съзнателна критика на този свят, на това негово наистина абсолютно достойно за възхита подобие, на тази негова любов и които предизвикваха у него едно крайно добросъвестно отношение към трите: към света, към подобието и към любовта.

Би трябвало човек съвсем нищо да не разбира от любовни работи, за да смята, че тия скрупули накърняват любовта. Напротив, те й служат за подправки. Едва те придават на любовта стимула на страстта, така че бихме могли да определим страстта като съмняваща се любов. В какво обаче се състояха скрупулите и „управленческите“ съмнения на Ханс Касторп относно едно разрешение свише на любовта му към обаятелната песен и нейния свят? Кой бе този свят в задния план, светът, който според налучкванията на съвестта му бе един свят на забранена любов?

Беше смъртта.

Но това бе истинско безумие! Една толкова чудесна, прекрасна песен! Чист шедьовър, роден от безкрайните и най-свети дълбини на народната душа; едно висше достояние, първообраз на задушевност, самата доброта! Каква грозна клевета!

Е да, да, да, всичко това бе много хубаво, тъй трябваше да говори всеки почтен човек. И все пак зад това прекрасно произведение стоеше смъртта. То поддържаше връзки с нея, които човек можеше да обича, но не без да си дава съзнателна сметка за известна непозволеност на такава любов. Според своята изначална същност това би могло да бъде не симпатия към смъртта, а нещо съвсем народно и жизнено, обаче духовната симпатия към него бе симпатия към смъртта — при което не искаме ни най-малко да отречем чистосърдечната набожност и дори деликатност в началото, но после се занаслагваха последиците на мрака.

Какво си внушаваше той! Не, вие не бихте могли да го разубедите. Последици на мрака. Мрачни последици. Инквизиторски мироглед и човеконенавистничество в испански черни дрехи с накъдрен околовратник и похот вместо любов — като последица на непритворна набожност.

Вярно, господин Сетембрини не бе тъкмо човекът на неговото безусловно доверие, но той си спомни за една лекция, която някога, преди много време, в началото на неговата херметическа кариера, този прозорлив ментор му бе изнесъл върху „обратната склонност“, върху духовната „обратна склонност“ в някои светове, и намери за целесъобразно да приложи това поучение върху своя предмет. Господин Сетембрини бе определил феномена на онази склонност като „болест“ за неговия педагогически дух „болестна“ бе, изглежда, дори представата за света, духовната епоха, към която се отнасяше обратната склонност. Та и как ли не! Прекрасната, изпълнена с тъга по родния край песен на Ханс Касторп, душевната сфера, към която тя принадлежеше, били болни? Съвсем не. Нищо по-задушевно-здраво нямаше на света. Но това бе плод, който, свеж и блестящо здрав в тоя миг или до преди малко, бе склонен извънмерно към разложение и гниене; вкуси ли го човек навреме, душата му ще изпита чиста наслада — вкуси ли го в следния миг, вече ненавреме, той ще му донесе тление и гибел. Това бе един плод на живота, създаден от смъртта и готов да роди смърт. Това бе едно чудо на душата — може би най-висшето пред лицето на безсъвестната красота; благословено от нея, но по основателни причини гледано с недоверие от окото на отговорно управляващата жизнерадост, от окото на любовта към органичното, и предмет на самопревъзмогване според окончателно влязла в законна сила присъда на съвестта.

Да, самопревъзмогване, това сигурно бе същината на превъзмогване на тази любов — на това обайване на душата с мрачни последствия! Ханскасторповите размисли или пълни с предчувствия полумисли се въздигаха, докато той седеше усамотен през нощта край своя излъскан музикален ковчег — те се въздигаха по-високо, отколкото стигаше разумът му, това бяха алхимистично степенувани размисли. О, могъщо бе то, обайването на душата! Всички ние бяхме негови синове и като му служехме, ние можахме да проявим могъщество на тая земя. Човек не трябваше да е по-гениален, а само много по-талантлив от автора на песента за липата, за да бъде магьосник на душите, да придаде гигантски размери на тая песен и да покори с нея света. Вероятно биха могли да се основат и империи върху нея, земни, премного земни империи, твърде здрави и напредничави и всъщност нестрадащи от никаква тъга по родния край — при които тая песен щеше да се изроди в електрическа грамофонна музика. Но най-добрият неин син все пак щеше да бъде оня, който в своето самопревъзмогване щеше да съсипе живота си, за да умре с новото слово на любовта върху устните си, словото, което дотогава не бе съумял да произнесе. Тази вълшебна песен заслужаваше да умре човек за нея! Но който умираше за нея, той собствено не умираше вече за нея и беше герой само защото всъщност умираше вече за Новото, за новото Слово на любовта и бъдещето, което криеше в сърцето си…

Това, значи, бяха предпочитаните от Ханс Касторп плочи.

[28] Тук: от днешна дата, т.е. съвременен (англ.). ↑

[29] Аз съм бръснарин! Майстор съм аз, майстор съм аз! Фигаро тук, Фигаро там, Фигаро, Фигаро! (итал.) ↑

[30] Речитатив (итал.). ↑

[31] Дай ми ръката си, мъничка моя (итал.). ↑

[32] Ти — в този гроб! (итал.) ↑

[33] Не, не! Ти си твърде прекрасна! (итал.) ↑

Най-проблематични работи

В течение на годинките лекциите на Едхин Кроковски бяха взели един неочакват обрат. Неговите изследвания, които се отнасяха до разчленяването на душата и до човешкия живот-сън, винаги се бяха отличавали с някакъв подземен и катакомбен характер; напоследък обаче те, лека-полека, с едва забележим от публиката преход, бяха кривнали по пътя на магичното, на извънредно тайнственото, и неговите презседмични доклади в трапезарията — главна атракция на фирмата, гордост на проспекта, — тия доклади, изнасяни в редингот и сандали, зад постлана масичка и с екзотично провлечена акцентировка, пред неподвижно слушащата публика на Бергхоф, третираха не вече прикритата любовна активност и обратното превращение на болестта в осъзнат афект, те третираха дълбоките особености на хипнотизма и сомнамбулизма, феномените на телепатията, на метафизичния пророчески сън и на ясновидството, чудесата на истерията, при които философският хоризонт дотолкова се разширява, че изведнъж се замержеляват пред очите на слушателя такива загадки като отношението на материята към психиката и дори загадката на самия живот, за чието разрешение излизаше, че по-голяма надежда дава зловещият, болестният път, отколкото пътят на здравето…

Казваме това, защото смятаме за свой дълг да засрамим лекомислените духове, които смятаха, че доктор Кроковски се е обърнал към дълбоко скрити неща, подтикван само от грижата да спаси своите лекции от страхотното еднообразие — значи, от чисто емоционални съображения. Тъй говореха някои злословни езици, каквито никъде не липсват. Вярно е, че при сутрешните лекции господата по-припряно от всякога разтъркваха уши, за да изострят слуха си, и че госпожица Леви може би още повече бе заприличала на восъчна фигура със скрит в гърдите двигателен механизъм. Ала тези въздействия бяха не по-малко естествени от развитието, което бе претърпял духът на учения и което той можеше да оправдае не само със своята последователност, но и с една чиста необходимост. Открай време неговите проучвания бяха посветени на ония тъмни и просторни области на човешката душа, които се обозначават като подсъзнание, макар че може би по-добре било да се говори за свръхсъзнание, тъй като понякога от тия сфери извира знание, което далеч надвишава съзнателното знание на индивида и ни навежда на мисълта, че може да съществуват връзки и зависимости между най-дълбоките и неосветени области на отделната душа и една всезнаеща върховна душа. Областта на подсъзнанието, „окултна“ във фактическия смисъл на думата, много скоро се оказва „окултна“ и в по-тесния смисъл на тая дума и се явява като един от източниците, отдето бликат явленията, които палиативно назоваваме така. Това не е всичко. Който съзира в органичния болестен симптом едно дело на изгонени от съзнателния живот и истерични афекти, признава творческата сила на психичното в материалното — една сила, която сме принудени да сметнем за втори извор на магическите феномени. Идеалист на патологичното, за да не кажем: патологичен идеалист, той ще се намери на изходната точка на мисловни процеси, които след краткотрайно течение се вливат в проблема на битието изобщо, тоест в проблема на отношенията между дух и материя. Материалистът, чадо на една философия на голата здравина, никога не ще се разубеди да обяснява духовното като фосфоресциращ продукт на материалното. Идеалистът пък, изхождащ от принципа на творческата истерия, ще бъде склонен и много скоро решен да отговори в напълно противоположен смисъл на въпроса за първенството. В края на краищата тук имаме налице нищо по-малко от стария спорен въпрос кое е било по-рано: кокошката или яйцето… този въпрос, който става извънредно заплетен именно поради двойния факт, че е немислимо яйце, което да не е било снесено от кокошка, и че е немислима кокошка, която да не е била излюпена от предшестващо я яйце.

Тия въпроси, значи, разглеждаше доктор Кроковски напоследък в своите лекции. По органичен, по закономерен, по логичен път той бе стигнал до тях, ние не ще се уморим да изтъкваме това, и само за лишен път ще споменем, че той отдавна бе се отдал на такива съждения, дълго време преди нещата да навлязат в един емпирично-експериментален стадий поради появата на Елен Бранд на хоризонта.

Коя бе Елен Бранд? Почти щяхме да забравим, че нашите слушатели не знаят това, докато естествено нам нейното име е добре познато. Коя беше тя? Почти никоя на пръв поглед. Едно мило дете на деветнадесет години, викаха й Ели, лененоруса, датчанка, дори не от Копенхаген, а от Одензе на Фюнен, където баща й притежаваше магазин за млечни произведения. Тя самата работеше; като чиновничка в провинциалния клон на една столична банка тя вече бе преседяла няколко години върху въртящо се столче и с наръкавник на дясната мишница над дебели книги — при което бе получила температура. Случаят бе маловажен, той всъщност бе само от съмнителен характер, макар че Ели си бе крехка, крехка и очевидно малокръвна — при това безусловно симпатична, така че човек на драго сърце би я погалил по сресаната на път лененоруса коса, нещо, което придворният съветник редовно правеше, когато я заговаряше в трапезарията. Северна хладина полъхваше от нея, една стъклено-целомъдрена и детински-девствена атмосфера, много обичлива, като открития и чист детски поглед на сините й очи и като езика й, който бе заострен и фин, един леко завален немски с малки типични грешки в изговора като „осте“ вместо „още“. В чертите й нямаше нищо забележително. Тя седеше на масата на госпожица Клефелд, която майчински я покровителстваше. Тази госпожица Бранд, значи, тази девойка Ели, тази миловидна датска велосипедистка и канторска мишка, притежаваше някои особености, които нито при пръв, нито при втори поглед някому би хрумнало да свърже с нейната прозрачна личност, които обаче още след първите няколко седмици на престоя й тук горе почнаха да се проявяват и които доктор Кроковски се нае да разкрие в цялата им странност.

Общи разговори по време на вечерните събирания дадоха на учения първия повод за смайване. Играха си на различни гатанки; после почнаха да дирят скрити предмети с помощта на пианото, което засвирваше силно, когато търсачът наближеше скривалището, и притихваше, когато той бе на погрешен път; накрай минаха към друга игра: изкарваха едного вън от стаята и при затворена врата уговаряха какви комбинирани действия ще трябва да извърши той при влизането си — например да размени пръстените на две определени лица, с три поклона да покани някого на танц, да извади от библиотеката известна книга и да я предаде на определено лице и други такива. Трябва да отбележим, че игри от този вид не бяха влизали дотогава в навиците на бергхофското общество. Кой бе дал инициативата, не можа по-късно да се установи. Положително не беше Ели. Все пак едва след нейното пристигане бе възникнала тази идея.

Участниците — почти всички бяха стари наши познати, между тях и Ханс Касторп — се показаха при опитите повече или по-малко схватливи, или напълно капитулираха. Годността на Ели Бранд обаче се оказа извънредна, очебийна, невъзможна. Е, сигурността, с която издирваше скривалищата, предизвикваше само аплодисменти и учудени смехове; при комбинираните действия обаче хората почнаха да занемяват. Тя изпълняваше всичко, каквото скришом й бяха предписали, изпълняваше го, щом влезеше — с блага усмивка, без никакво колебание, без насочваща музика. Тя донесе от трапезарията щипка сол, поръси с нея главата на прокурора Параван, после го хвана за ръка и го заведе до пианото, където с неговия показалец изсвири началото на песничката „Птиче долетя“. След това го върна на мястото му, направи реверанс, придърпа някакво столче и седна върху него до нозете му — точно тъй, както след голямо главоблъскане бяха си наумили за нея.

Така, значи, тя бе подслушвала!

Девойката се изчерви; с истинско облекчение, задето я виждат посрамена, почнаха да й се присмиват в хор, докато тя настояваше: не, не, не така, не бивало да мислят това! Не отвън, не до вратата била подслушвала, не, положително и наистина не!

Не отвън, не до вратата?

— О, не, про-с-тавайте! — Тя подслушвала тук, в стаята, когато вече била влязла, не можела да се сдържи.

Не можела да се сдържи! В стаята?

Нещо й нашепвало какво да направи, тихо, но съвсем ясно и отчетливо.

Това бе самопризнание очевидно. Ели се смяташе в известен смисъл виновна, послужила си бе с измама. Тя би трябвало да заяви, че не е годна за такава игра, защото шепотът всичко й казва. Едно състезание губи всеки човешки смисъл, когато единият от състезателите притежава свръхестествени предимства. От спортна гледна точка Елен изведнъж бе дисквалифицирана, ала по такъв начин, че при нейната изповед на мнозина полазиха студени тръпки по гърба. Много гласове вкупом завикаха за д-р Кроковски. Изтичаха да го доведат и набитият здравеняк пристигна усмихнат, веднага си изясни всичко, а цялото му същество предразполагаше към безоблачно доверие. С пресекнат дъх му бяха съобщили, че се е случило нещо крайно ненормално, че се е появила една всезнаеща девица, която чува гласове. Е, та какво от това? Спокойствие, драги приятели! Ще видим. Това бе негова си почва — по нея всички се клатушкаха и затъваха като в тресавище, но той си се движеше там със сигурност и на драго сърце. Той ги заразпитва, те отговаряха. Хм, виж ти, виж ти! „Така, значи, стоят работите около вас, мое дете, а?“ И той положи, както всеки обичаше да прави, ръката си върху главата на малката. Много причини за внимание, но нито една за уплах. Той потопи своите кафяви екзотични очи в светлосините очи на Елен Бранд, като леко я гладеше с ръка по прическата и надолу по рамото и по мишницата. Кротко и все по-кротко отвръщаше тя на неговия поглед, а и все по-отдолу, тъй като главата й бавно се скланяше към гърдите и рамото. Когато нейните очи почнаха да потъмняват, ученият бавно вдигна ръка пред лицето й, след което заяви, че всичко е наред, и изпрати цялата възбудена компания на вечерно режимно лежане с изключение на Ели Бранд, с която имал да си „побъбри“ още малко.

Да си побъбри! Можеха да си представят. Никой не се почувства добре при тази дума, подходяща дума за веселия другар Кроковски. Всеки се чувстваше смразен до дън душа, също и Ханс Касторп, когато, закъснял, се разположи на превъзходния си стол за лежане и си спомни как при невероятните постижения на Ели и при свенливото обяснение, което им бе дала, бе почувствал да се люлее подът под нозете му, та му се бе доповръщало и го бе дострашало също като при морска болест. Той не беше преживял земетресение, но си казваше, че сигурно подобни чувства на странен ужас трябва да изпитват хората в такъв случай — като изключим любопитството, което освен това му вдъхваха фаталните способности на Елен Бранд: едно любопитство, което криеше в себе си чувството за своята собствена висша безнадеждност, тоест духовната недостъпност на областта, до която то искаше да се докопа, а оттам и съмнението дали то е само безделно или направо си е грешно, което обаче не му пречеше да бъде това, което бе, именно любопитство. Както всеки, така и Ханс Касторп бе подочул през течение на годините нещичко относно работите на тайната природа или свръхприрода — бяхме споменали за лелята-ясновидка, от която бе наследил склонността си към меланхолия. Но никога този свят, на който той не бе отказвал теоретично и непредубедено признание, не бе засягал лично неговата кожа, той никога не бе имал някакви практически опити с него и съпротивата му към такива опити, една съпротива на вкуса, една естетична съпротива, една съпротива на човешката му гордост — ако бива да си послужим с такива претенциозни изрази по отношение на нашия крайно непретенциозен герой, — тая съпротива бе почти равна на любопитството, което опитите бяха възбудили бурно у него. Той предварително чувстваше, чувстваше ясно и недвусмислено, че тези опити, под каквато и форма да продължеха, не обещаваха нищо друго освен пошлост, непонятност и унижение на човешкото му достойнство. Въпреки това той гореше от нетърпение да ги проведе. Той разбра, че „безделно или грешно“ не е никаква алтернатива, а си е едно и също, и че духовната безнадеждност е само извънморалната изразна форма на забраната. Но максимата placet experiri, втълпена му от едного, който естествено би заклеймил най-рязко такива опити, бе здраво заседнала в мозъка на Ханс Касторп; неговото благонравие постепенно почна да съвпада с неговото любопитство, а май че и открай време си бе съвпадало с безусловното любопитство на любознателен пътешественик, което още тогава, когато бе вкусило от мистерията на оная Личност, не се бе намирало много по-далече от разкриващата се тук област, отколкото сега; това любопитство се отличаваше и с един вид военен характер, тъй като не отстъпваше пред забраненото, когато то му се предлагаше. И така Ханс Касторп реши да бъде нащрек и да не стои настрана, ако се случат нови приключения около Елен Бранд.

Доктор Кроковски бе издал строга забрана да се вършат занапред дилетантски експерименти със скритите дарби на госпожица Бранд. Той бе наложил научен запор върху девойката, провеждаше с нея сеанси в своята аналитическа килия, хипнотизираше я, както се чуваше, стремеше се да развие и дисциплинира дремещите у нея възможности, да проучи досегашния й душевен живот. Впрочем това вършеше и Хермине Клефелд, нейната майчинска приятелка и покровителка, и под строга тайна научи това-онова, което под същата тайна разпространи по целия санаториум, та чак и до портиерската ложа. Тя научи например, че съществото или нещото, което бе подшушнало на малката задачите при играта, се казвало Холгер — това бил младежът Холгер, един добре познат й дух, едно самотно ефирно същество и нещо като ангел-хранител на малката Елен. Той, значи, й бил издал това за щипката сол и за показалеца на Параван. Да, неговите призрачни устни галели ухото й, та я хващал гъдел и я напушвал смях, докато й шепнел. Сигурно било приятно на времето, в училището, когато я вдигали неподготвена и Холгер й подсказвал отговорите? Тук Елен замлъкнала. Това Холгер не бивало да прави, казала по-късно тя. Не му било позволено да се набърква в такива сериозни работи, а между впрочем той сам едва ли бил знаел отговорите на уроците.

Освен това се установи, че Елен още от малка, макар и през дълги промеждутъци от време, била имала видения — видими и невидими. Какво значело това: невидими видения? Ето един пример. Като шестнайсетгодишно момиче седяла сама в дневната стая на родителската си къща, до кръглата маса, с ръкоделие, посред бял ден, следобед, а до нея лежала на килима бащината й кучка-дог Фрайа. Масата била застлана под ъгъл с пъстра покривка, с един турски шал от тия, дето ги носят на триъгълник старите жени; краищата му висели по малко от четирите ръба на плота. Изведнъж Елен видяла как най-близкият до нея край почнал бавно да се навива: тихо, грижливо и равномерно се навивал нагоре, стигнал почти до средата на плота, така че най-сетне се образувало доста дълго руло; а докато това ставало, Фрайа диво скочила, седнала на задните крака, опряла се на предните лапи, а козината й настръхнала; след това с вой хукнала към съседната стая, дето се свряла под канапето, и после цяла година не могли да я накарат да пристъпи в дневната.

Дали пък не е бил Холгер този, който е навивал покривката, попитала госпожица Клефелд. Това малката Бранд не знаела. А какво си помислила тя при това произшествие. Тъй като било абсолютно невъзможно да си помисли каквото и да е, Ели нищо не си помислила. А на родителите си казала ли? Не. Странно. Ако и да не можела нищичко да си помисли, Ели все пак при този и подобни случаи имала чувството, че трябва да съхрани в себе си станалото като някаква дълбока, срамотна тайна. Тежко ли понесла това? Не, не особено тежко. Пък и какво има толкова да понася човек от това, че някаква покривка се навива. Но тежко понесла други случаи. Например този:

Преди година, също така в дома на родителите си в Одензе, тя станала една сутрин рано, в зори, излязла от стаята си, която се намирала в приземието, и се заизкачвала по стълбището към трапезарията на горния етаж, за да приготви, както била свикнала, кафето, преди да станат родителите й. Била стигнала почти до площадката, където стълбището се извивало, когато именно върху тази площадка, на края, досам стъпалата, видяла застанала своята омъжена в Америка по-голяма сестра Софи от плът и кръв, реална. Тя била облечена в бяла рокля и, чудно нещо, носела на главата си венец от водни рози, бели водни рози и тръстика; ръцете си била сключила върху едното рамо и така й кимнала. „Ама, Софи, тук ли си?“ — попитала вцепенената Елен, и радостна, и изплашена. Тогава Софи още веднъж кимнала и след това се изпарила; станала прозрачна, след малко била видима само като някакво течение на топъл въздух, а после съвсем изчезнала, така че пътят пред Елен бил свободен. А по-късно се оказало, че в тоя същия утринен час сестрата Софи умряла в Ню Джърси от възпаление на сърцето.

Е, каза Ханс Касторп, когато госпожица Клефелд му разправи тези неща, това все пак имало някакъв смисъл, можело да се възприеме. Видението тук, смъртният случай там — така или иначе, но в случая имало налице солидна взаимна връзка. И той се съгласи да участва в един спиритически сеанс, в „разиграване на масичка“, което нетърпеливците бяха решили да устроят с Елен Бранд, като тайно заобиколят ревнивата забрана на д-р Кроковски.

Само малцина бяха поверително поканени на сеанса, който щеше да се състои в стаята на Хермине Клефелд: освен домакинята, Ханс Касторп и малката Бранд дойдоха само дамите Щьор и Леви, както и господин Албин, чехът Венцел и д-р Тинг-Фу. Вечерта, чак когато удари десет, те тихичко се събраха и почнаха шепнешком да коментират приготовленията, които бе извършила Хермине Клефелд и които се състояха в това, че бе сложила върху средно голяма незастлана маса една винена чаша, обърната със столчето нагоре, и околовръст, до ръба на плота, бе наредила на съответни разстояния кокалени плочици, жетони според обикновеното си предназначение, върху които с перо и мастило бе нарисувала двадесет и петте букви на азбуката. Отначало госпожица Клефелд поднесе чай, който бе посрещнат с благодарност, защото мимо детската безобидност на начинанието дамите Щьор и Леви се оплакваха от изстинали крайници и сърцебиене. След като се постоплиха, всички насядаха около масичката и леко сложиха по един пръст на дясната ръка върху столчето на чашата, тъй изискваше методът. За да създаде настроение, домакинята бе угасила потонното осветление и бе оставила запалена само нощната лампа, която имаше бледорозов абажур. Насядалите с трепет зачакаха момента, когато чашата щеше да се раздвижи.

Това лесно можеше да стане, защото плотът на масата бе гладък и ръбът на чашата — добре шлифован; колкото и лек да беше, натискът на треперещите пръсти — поради това, че естествено бе неравномерен и бе на някои места повече вертикален, а на други повече в странична посока, — тоя натиск рано или късно щеше да накара чашата да напусне своето средищно положение. Към периферията на своето поле за движение тя щеше да се натъква на букви и ако закачеше такива, които образуват смислено свързани една с друга думи, щеше да се получи едно заплетено с нечистота явление, един смесен продукт на елементи, осъзнати напълно, наполовина или никак, продукт на подтикваното от собственото желание индивидуално подпомагане — все едно дали помагачите сами пред себе си признаваха своите постъпки, или не, — някакъв продукт и на тайното съгласие на неосветените душевни дълбини на цялата компания, подмолно сътрудничество за привидно отвън получавани резултати, в които повече или по-малко щяха да участват дълбините на отделните спиритисти, а най-вече сигурно дълбините на миловидната малка Ели. Това всъщност всички предварително знаеха и Ханс Касторп, както си му беше навикът, издърдори тайната, докато всички седяха с разтреперени пръсти и чакаха. Също и ледените крайници и сърцебиенето на дамите, както и угнетената веселост на господата се дължаха на това, че всички знаеха какво става, на това, значи, че в късна нощ се бяха събрали за една нечиста игра със своята собствена природа, за страшно и любопитно изпитание на непознатите дялове на собствените си същества и че очакваха ония привидни или полуреални явления, които хората наричат магически. Почти само за да дадат форма на едно нещо, за да спазят някаква условност, те допускаха, че посредством чашата духовете ще проговорят пред тях. Господин Албин бе готов да вземе думата и да преговаря с евентуално появилите се разумни същества, тъй като вече по-рано бил участвал от време на време в спиритически сеанси.

Минаха двадесет минути и повече. Темите за шепота пресекнаха, първото напрежение се уталожи. Лявата ръка взе да подпира лакътя на дясната. Чехът Венцел бе на път да задреме. Елен Бранд, леко положила пръстчето си, се бе загледала със своите големи и чисти детски очи към светлината на нощната лампа и нехаеше за близките събития.

Изведнъж чашата климна, почука и се опита да се изплъзне от ръцете на насядалите около нея. Те с мъка я последваха с пръстите си. Тя се плъзна до ръба на масата, повървя малко край него и после по права линия се върна в средата. Тук още веднъж почука и се успокои.

Всички се стреснаха, кое от уплах, кое от радост. Госпожа Щьор с хленч заяви, че предпочита да престане, но я срязаха: трябвало по-рано да се изпита, а сега да мълчала. Работите, изглежда, потръгнаха. Уговориха, че за „да“ и „не“ чашата не ще трябва да обикаля буквите и че ще бъде достатъчно да почука веднъж или два пъти.

— Има ли тук разумно същество? — отправи със строга физиономия господин Албин своя въпрос през главите на насядалите, към празното пространство… Чашата се поколеба. После климна и потвърди.

— Как се казваш? — попита господин Албин почти сопнато, като разтърси глава, за да подсили енергичните си думи. Чашата трепна. Тя тръгна с решителност и в зигзаг от жетон към жетон, като всеки път се връщаше за малко към средата на масата; тя посочи буквата „х“, буквата „о“, буквата „л“, после сякаш се умори, обърка се, не знаеше накъде да върви, но отново се окопити, намери и буквите „г“, „е“ и „р“. Така си и мислеха! Това бе сам Холгер, спиритът Холгер, който бе знаял за щипката сол и прочие, но, разбира се, не се бе бъркал в училищните въпроси. Той бе тук, носеше се във въздуха, витаеше над кръжеца. Какво да правят сега с него? Някаква стеснителност овладя всички. Тихо, сякаш с ръка пред устата, те се посъветваха какво ги интересува да узнаят за него. Господин Албин взе решение да попита какъв е бил Холгер приживе и какво е работил. Той стори това, както попреди, с тон като за разпит — строг и със смръщени вежди.

Някое и друго време чашата замълча. После се отправи, климайки и подскачайки, към буквата „п“, отстъпи назад и посочи буквата „и“. Какво ли ще излезе? Напрежението бе голямо. Д-р Тинг-Фу се изкикоти и изказа опасение, че Холгер е бил пират. Госпожа Щьор изпадна в истеричен смях, без да възпре шетнята на чашата, която, макар и с накуцване и тракане, се плъзна към буквите „с“, „а“, и „т“, а после, очевидно прескачайки по погрешка една буква, завърши при „л“. Тя бе срекла „писатл“.

Я виж ти, Холгер бил писател? Без да е нужно, изглежда, само от гордост, чашата климна и чукна утвърдително. Поет ли? — запита госпожица Клефелд, като произнесе „пойет“, както Ханс Касторп с възмущение забеляза… Изглежда, че Холгер нямаше охота за такива пояснения. Той не отговори. Само изреди още веднъж буквите на предишния отговор — бърже, сигурно и ясно, като прибави буквата „е“, която първия път бе забравил.

Добре, добре, значи писател. Смущението нарасна — едно странно смущение, което се отнасяше до манифестациите на неконтролирани области на собствения вътрешен мир, но въпреки това посредством лицемерната, полуреална даденост на тия манифестации отново се насочваше към външното и действителното. Поискаха да узнаят дали Холгер се чувства добре и щастлив при това си състояние. Чашата замечтано написа думата „невъзмутим“. А така, значи, невъзмутим. Е да, сами не бяха се сетили за такова нещо, но тъй като чашата срече така, прецениха го за възможно и добре казано. А от колко време вече се намира Холгер в това невъзмутимо състояние? Сега пак дойде нещо, което никому не би хрумнало, нещо мечтателно, нещо само себе си даряващо. То гласеше: „Летяща вечност“. Много добре! Той би могъл да каже и „Вечен летеж“, това беше една дошла отвън чревовещателска писателска мъдрост, особено Ханс Касторп я намери превъзходна. Летящата вечност бе Холгеровото мерило за време, естествено той трябваше с такива мъдрости да отвърне на своите запитвачи, защото сигурно бе отвикнал да борави със земни понятия и измерителни единици. Какво, значи, искаха още да научат от него? Госпожица Леви призна, че любопитства да узнае как изглежда Холгер, респективно как е изглеждал на времето. Дали е един хубав младеж? Нека сама го попита, нареди господин Албин, който сметна това желание под своето достойнство. Така тя запита „на ти“ спирита Холгер дали има руси къдрици.

„Хубави кафяви, кафяви къдрици“ — отбеляза чашата, като два пъти подробно срече думата „кафяви“. Кръжецът бе овладян от радостно веселие. Дамите открито манифестираха своята влюбеност. Те заизпращаха въздушни целувки в коса посока към потона. Д-р Тинг-Фу ухилен подметна, че тоя мистер Холгер, изглежда, е доста суетен.

Тогава чашата се разсърди и побесня. Тя безцелно, сякаш подивяла, зашета по масата, гневно се заклати, преобърна се и се изтърколи в полата на госпожа Щьор, която разпери ръце и се вторачи в нея пребледняла от ужас. Предпазливо и с извинения поставиха чашата на мястото й. Смъмриха китаеца. Как е могъл да си позволи това! Сега виждал резултата от своето многознайничене. Ами ако разсърденият Холгер побегне и нито дума вече не каже? Почнаха най-усърдно да увещават неговата чаша. Дали не ще иска да им съчини нещо! Нали е бил писател, преди да почне да твори и витае в своята летяща вечност. Ах, как всички жадуваха да чуят малко поезия! Те от все сърце биха й се насладили.

И ето: добрата чаша чукна едно „да“. В начина, по който стори това, имаше наистина нещо добродушно-примирително. А после спиритът Холгер почна да съчинява и поетизира церемониално, подробно и без да се опомни, кой знае колко време — изглеждаше, че изобщо не ще могат го накара да замлъкне! Поемата, която той чревовещателски рецитираше, докато насядалите в кръг възхитени я повтаряха, бе от край до край пълна с изненади, една магическа комбинация, безбрежна като морето, за което главно ставаше дума — водорасли на дълги купчини покрай тясната брегова ивица на обширния залив със стръмни крайбрежни дюни. О, вижте как необятната шир, мъртвешки зелена, се прелива във вечността — там, дето, забавило своя залез, лятното слънце обвива своя млечен, мек зрак в помътения кармин и широките и гъсти була на мъглите! Ничия уста не ще ни каже кога и как раздвижените сребърни отблясъци на водата са се превърнали в лъскав седеф, в някаква неизразима игра на бледи, разноцветни, опалови метеоритни багри, които навсякъде са се наслагали… Ах, тихото вълшебство изчезна — потайно, както се бе появило. Морето заспа. Но нежните следи на заника останаха там, в далнината. Не се стъмнява чак до късни нощи. Някаква призрачна полусветлина витае в боровата гора върху високите дюни и прави белия пясък в низината да изглежда като сняг. Спотайва се измамната зимна гора, само тежко приплясват някъде совини криле. Бъди ни прибежище в този час! Тъй леки са нашите стъпки, тъй дълбока и кротка е нощта! И бавно там долу диша морето, провлечено шушне насън. Желаеш ли пак да го зърнеш? Пристъпи тогава към пепелявосивия глетчерен скат на дюната и се изкачи по неговия мек пясък, който хладно ти се стича в обувките. Остро и стръмно се спуска към крайбрежния камънак покритата с храсти суша и все още бродят сенките на отминалия ден там, дето се мержелее краят на ширинето… Приседни тук горе върху пясъка! Колко мъртвешки хладен е той — мек като брашно и гладък като коприна! От твоята затворена ръка той изтича в тънка безцветна струйка и образува малка купчинка на земята. Разпознаваш ли тази тъпичка струйка? Това е безшумният малък поток през гърловината на пясъчния часовник, сериозният трошлив уред, който краси обиталището на отшелника. Една разтворена книга, един мъртвешки череп и върху стойка леката рамка с прищъпнатата в средата двойна стъкленица; в нея малко пясък, взет от вечността, за да играе тайната и свещено-тревожна роля на времето…

Така спиритът Холгер бе понесен при своята „пойетична“ импровизация от една странна върволица размисли — от родното море до отшелника и инструмента на съзерцанието му; той докосна и други неща, човешки и божествени, с мечтателно-дръзновени слова, на които кръжецът се чудеше безпределно, докато ги сричаше — едва намираха време да вместят възторжените си аплодисменти, защото Холгер продължаваше без ред и без край, на зигзаги, неспирно; цял час мина и не се провиждаше никакъв завършек на тая поема, която разказваше неизчерпаемо за майчини мъки и първа любовна целувка, за венеца на страданието и строгата бащинска доброта на бога, която се задълбочаваше в непрекъснатото движение на творението, губеше се във времена, в далечни страни и в звездния всемир, веднъж дори спомена халдейците и зодиака и сигурно щеше да изкара така цялата нощ, ако в края на краищата заклинателите не си бяха дръпнали пръстите от чашата и не бяха заявили с най-големи благодарности на Холгер, че за този път трябва да приключат: никога не могли да си представят такава прелест, ужасно жалко било, дето никой не бил записвал, така че сега цялата тази поезия щяла неминуемо да потъне в забрава и дори за съжаление вече голяма част от нея била потънала в забрава поради известната нетрайност, с каквато се отличават и сънищата. Следния път щели своевременно да се погрижат за секретар, за да видят как ще изглежда поемата, когато ще я имат черно на бяло и в свързана последователност; за момента обаче, и преди Холгер да се оттегли в невъзмутимостта на своята летяща вечност, щяло да бъде по-добре и във всеки случай извънредно любезно от негова страна, ако пожелаел да отговори на някой и друг делови въпрос, който щял да му постави кръжецът — не се знаело още какъв въпрос, но дали той евентуално и по принцип ще бъде тъй особено любезен?

„Да“ — гласеше отговорът. Тук обаче се оказа, че не са си наясно какво да питат. Стана като в приказките, когато феята или джуджето дават право на един въпрос и възниква опасност да не би човек да прахоса за нищо тая безценна възможност. Много неща от света и бъдещето си заслужаваха да се узнаят и задачата да се избира, бе много отговорна. Тъй като никой не стигна до някакво решение, Ханс Касторп сложи пръст върху чашата, подпря лявата си буза върху пестника и каза, че иска да чуе колко време ще трае престоят му тук горе вместо трите седмици, с които отначало бе смятал да се ограничи.

Е добре, след като не измислиха нещо по-свястно, нека всезнаещият дух им отговори на това първо и случайно хрумване. След известно колебание чашата тръгна. Тя срече нещо съвсем странно и сякаш съвсем несвързано, което никой не смогна да проумее. Тя срече думата „пресечи“ и после думата „косо“, която още повече забърка нашите спиритисти, а после срече нещо за Ханс-Касторповата стая, така че цялото кратко нареждане изискваше от запитвана да „пресече косо стаята си“. Косо през стаята си? Косо през номер 34? Какво значеше пък това? Докато седяха, разискваха и клатеха глави, проехтя изведнъж един силен юмручен удар върху вратата.

Всички се вцепениха. Какво бе това внезапно нападение? Доктор Кроковски ли бе застанал вън, за да разтури забраненото заседание? Спогледнаха се смутени, очаквайки влизането на измамения душеведец. Но сега ударът се стовари посред масата, пак сякаш юмручен и сякаш за да подчертае, че и първия удар не е бил отвън, а отвътре.

Каква недодялана шега от страна на господин Албин! Той даде честна дума и отрече, но впрочем и без неговата дума всички бяха, кажи-речи, сигурни, че никой от техния кръжец не бе нанесъл удара. Тогава, значи, Холгер, а? Те погледнаха към Ели, чието мълчаливо държане бе в едно и също време направило впечатление на всички. Тя седеше, облегната на стола си, с опрени о ръба на масата пръсти и увиснали китки, с наклонена към рамото глава; бе вдигнала вежди, а устата, свита, бе придръпнала малко надолу с лек усмех, в който имаше нещо едновременно и прикрито, и невинно; нейните невиждащи сини детски очи се рееха в пространството. Виком й викаха, ала тя не даде никакъв знак на присъствие. В този миг нощната лампа угасна.

Угасна? Госпожа Щьор, неудържима, го удари на „ох“ и „ах“, защото я бе чула да щраква. Светлината не бе угаснала, някой я бе угасил — нечия ръка, която много деликатно определиха като чужда. Бе ли това Холгеровата ръка? До преди малко той бе толкова кротък, дисциплиниран и поетичен; сега обаче бе почнало да го избива на лудории и закачки. Кой можеше да гарантира, че една ръка, която стоварва пестника си върху врати и мебели и немирно гаси лампите, няма да стисне някого от тях за гушата? Завикаха в мрака за кибрит, за джобно фенерче. Госпожица Леви изпищя, че някой я бил дръпнал отпред за косата. От страх госпожа Щьор не се посвени да се моли богу на висок глас. „Ах, господи, за последен път!“ — извика тя и захленчи, просейки милост, макар че бяха изкусили ада. Най-сетне д-р Тинг-Фу прояви малко здрав смисъл и включи потонното осветление, така че стаята се освети напълно. Установиха, че нощната лампа действително не е угаснала случайно и че трябва само да повторят по човешки извършената потайно операция, за да я накарат отново да светне; в това време Ханс Касторп мълком посрещна една изненада, която възприе като предназначена лично за него любезност след разигралите се тук разни детински загадъчности. На коленете му лежеше един лек предмет, „сувенирът“, който на времето бе ужасил чичо му, когато го бе взел от скрина на племенника си: стъкленият диапозитив, който представяше вътрешния портрет на Клавдия Шоша и който положително не той, Ханс Касторп, бе внесъл в тази стая.

Той го прибра, без да вдига шум около това явление. Другите се занимаваха с Елен Бранд, която все още седеше на мястото си в описаната поза — с невиждащи очи и с чудновато превзет израз на лицето. Господин Албин й духна и повтори пред личицето й ръкодвижението на д-р Кроковски: отдолу нагоре, сякаш й вееше хлад, след което тя се съживи и — неясно защо — се разплака. Помилваха я, утешиха я, целунаха я по челото и я пратиха да спи. Госпожица Леви заяви, че е готова да прекара нощта при госпожа Щьор, тъй като от ужас тая простичка жена не смееше да си легне. Пъхнал във вътрешния джоб на сакото си своята „придобивка“, Ханс Касторп нямаше нищо против да завърши с чаша коняк тая извратена вечер заедно с другите господа в стаята на господин Албин, тъй като намираше, че случки като днешната наистина не се отразяват нито върху сърцето, нито върху духа, но все пак засягат стомашните нерви, и то продължително — тъй както морската болест кара човек и на сушата часове наред да усеща причиняващото гадене вълнение.

Засега любопитството му бе задоволено. Поемата на Холгер не бе лоша за момента, но доловената вътрешна безнадеждност и нелепост на цялата история му се бе натрапила така очевидно, че трябваше, тъй мислеше той, да се ограничи с тия няколко пламъчета на адския огън, които го бяха поопърлили. Господин Сетембрини, както можем да си помислим, с все сила подкрепи това му намерение, когато Ханс Касторп му разказа за своите преживявания. „Само това — извика той, — само това липсваше! О, каква беда!“ И на бърза ръка обяви малката Ели за изпечена лъжкиня.

На това обвинение неговият питомец не рече нито да, нито не. Той само сви рамене и каза, че не било установено до недвусмисленост какво е истина, следователно не се знаело и какво е измама. Може би границата била разтеглива. Може би имало преходи между едното и другото, степени на реалност в безсловесната и неподдаваща се на оценка природа; те, както му се струвало, не влизали в обсега на една присъда, която била обременена с твърде много морал. Как преценявал господин Сетембрини думата „фокусничество“, това понятие, където елементи на съня и елементи на реалността се явяват в една смесица, която може би е по-малко чужда на природата, отколкото на нашето непохватно делнично мислене. Тайната на живота била буквално бездънна и какво чудно имало тогава в туй, че понякога оттам възниквали фокусничества, които — и тъй нататък по обичая на нашия любезно отстъпчив и доволно отпуснат герой.

Господин Сетембрини здравата му се накара и наистина постигна известно укрепване на съвестта, както и някакво обещание да не се повтаря никога вече участието в такива ужасии.

— Уважавайте — изиска той, — уважавайте човека в себе си, инженере! Уповавайте се на ясната и хуманна мисъл и се отвращавайте от мозъчното изкълчване, от духовната тиня! Фокусничеството? Тайната на живота? Caro mio![34] Там, дето се разпада нравствената смелост за взимане на решения и различаване например на измамата от истината, там свършва и животът изобщо, свършва преценката, стойността, облагородяващото деяние, и разложителният процес на моралния скептицизъм начева своето отвратително дело. — Човекът бил мерилото на нещата, каза още той. Неговото право да преценява с познанието си добро и зло, истина и лъжа, било неотчуждаемо и горко томува, който се наема да заблуди вярата му в това творческо право! По-добре било такъв да се удави в най-дълбокия кладенец, с привързан около шията му воденичен камък.

Ханс Касторп посрещна неговите думи с кимане и на първо време действително отбягваше тия начинания. Той чу, че д-р Кроковски урежда в своя аналитичен сутерен сеанси с Елен Бранд, на които били канени някои по-избрани пациенти, но равнодушно отказа да участва — естествено не без да научава от действащите лица и лично от д-р Кроковски това-онова за постигнатите при опитите резултати. Изяви на сила като тези в стаята на госпожица Клефелд — бесни и неконтролирани удари върху масата и стените, а и други, още по-значителни — бяха многократно констатирани системно и при възможната гаранция за тяхната неподправеност, след като д-р Кроковски по всички правила на изкуството бе хипнотизирал и докарвал малката Елен в полусънно състояние. Оказа се, че музикалният съпровод улеснява опитите, така че тия вечери грамофонът сменяше своето седалище — магическият кръжец напълно го ангажираше за себе си. Но тъй като чехът Венцел, който в тия случаи го обслужваше, бе музикален човек и положително не би малтретирал и повредил инструмента, Ханс Касторп биваше сравнително спокоен и му го предоставяше. За тая особена служба той подреди от фонда на плочите един албум, където имаше всякакъв вид лека музика, танци, малки увертюри и разни цигу-мигу, който бе напълно достатъчен за целта, тъй като Ели не предявяваше изисквания за по-възвишени тонове.

При тези мелодии, значи, тъй казаха на Ханс Касторп, една носна кърпичка самостоятелно, или по-скоро водена от някаква скрита в гънките й „лапа“, се била издигнала от земята, докторовото кошче за хартиени отпадъци се било възнесло към потона, махалото на един стенен часовник било спирано „от никого“ и отново било пускано в движение, настолният звънец бил вдиган от масата и раздрънкван във въздуха и други такива тъмни и нищо и никакви неща. Ученият ръководител на въпросните опити се намираше в щастливото положение да определи тия постижения с едно гръцко наименование, изпълнено с научна благопристойност. Касаело се, тъй обясняваше той в своите лекции и в частни разговори, до „телекинетични“ явления, до случаи на командвано отдалече движение; и докторът ги причисли към една област на феномени, която науката наричала материализация и към която всъщност били насочени неговите усилия при опитите с Ели Бранд.

На неговия език ставаше дума за някакви биопсихични проекции на подсъзнателни комплекси в обективното, за процеси, които имали за източник медиалната конституция, сомнамбулното състояние, и които следвало да приемем за обективирани сънни представи, тъй като в тях се манифестирали идеопластичните възможности на природата — една проявяваща се при известни условия способност на мисълта да привлича материята и да се отпечатва върху й като ефимерна действителност. Тази материя се излъчвала от тялото на медиума, за да се оформи временно вън от него в биологично живи крайници, пипала, ръце: те именно извършвали онези удивителни, твърде забележителни действия, които били наблюдавани в лабораторията на д-р Кроковски. При някои обстоятелства тези крайници можели да се видят и пипнат, можело да се снемат отпечатъците им в парафин или гипс. При други обстоятелства пък нещата не се ограничавали само в това. Пред очите на експериментиращите се въплътявали глави, индивидуални човешки образи, фантоми в пълен ръст, за да влязат в известна ограничена връзка с тях — и оттук доктрината на д-р Кроковски закуцваше, ставаше кривогледа и почваше да се отличава със същия колеблив и двусмислен характер, който бе присъщ на неговите излияния върху „любовта“. Защото тук той не говореше вече категорично, запазвайки научната фасада, за отразените в действителността субективности на медиума и на неговите пасивни помощници; сега в играта се намесваха, поне с петдесет процента вероятност, поне евентуално, личности отвън и отвъд; отнасяше се — може би, не съвсем сигурно — до невитални работи, до същества, които се възползваха от преплетената и тайнствена изгода на момента, за да се върнат в материята и да се манифестират пред викащите ги — вкратце, до спиритистичното призоваване на умрели.

До такива, значи, резултати се домогваше в края на краищата другарят Кроковски в работата със своите приближени. Тоя набит здравеняк се усмихваше, призовавайки ги към радостно доверие, и се чувстваше като у дома си в тресавищната област на съмнителното и малоценно-човешкото, та можеше да послужи за водач на нерешителните и двоумящите се. А благодарение на изключителните заложби на Елен Бранд, за чието развитие усърдно се грижеше, щастието, изглежда, му се усмихваше според това, което чуваше Ханс Касторп. Материализирани ръце бяха се докоснали до неколцина от участващите. Прокурорът Параван бе получил из трансцендентността една оглушителна плесница и я бе посрещнал с научно задоволство, че даже си бе подложил и другата буза — без да държи сметка за своите качества на кавалер, юрист и почетен член на една дуелираща се студентска корпорация, качества, които биха му продиктували съвсем друго държане, ако въпросното безобразие бе имало витален произход. А. К. Ферге, този безобиден страдалец, комуто всичко по-възвишено бе чуждо, бе поддържал една вечер в ръката си един такъв призрачен крайник и по осезателен път бе констатирал неговата правилност и целокупност, след което по начин, неподдаващ се на точно описание, се бе измъкнал от неговата хватка, която била напълно в границите на респекта. Мина доста време, около два месеца и половина, при два сеанса седмично, докато една ръка от такъв задгробен произход се появи пред погледите на всички, размърда пръсти над масата и остави следата си в една паница с брашно; под пурпурната светлина на затъмнената с червена хартия настолна лампа тая ръка им се видя като ръка на млад мъж. А само една седмица по-късно цяла група сътрудници на д-р Кроковски — господин Албин, госпожа Щьор, съпрузите Магнус — нахълта към полунощ в балконската лоджия на Ханс Касторп, който бе задрямал на хапещия студ; с всички признаци на изюден възторг и трескава възхита гостите в бърза надпревара заразправяха как се появил Холгер, приятелят на Ели, и как главата му се склонила над рамото на лунатичката; той наистина имал „красиви кафяви, кафяви къдрици“ и тъй незабравимо нежно и печално се усмихнал, преди да изчезне!

Как се съгласуваше, помисли Ханс Касторп, тази благородна печал с обичайното държане на Холгер, с неговите лишени от фантазия детинщини и просташкото му хулиганство, например със съвсем не тъгуващата лапа, която бе стоварил върху лицето на прокурора Параван? Тук очевидно не можеше да се изисква някаква последователна определеност на характера. Може би имаха работа с едно душевно състояние като у гърбавото човече от песента, изпълнено с горестна и нуждаеща се от застъпничество злоба. Но това едва ли тревожеше Холгеровите почитатели. Те си бяха наумили на всяка цена да накарат Ханс Касторп да се откаже от своята въздържаност. Сега, когато всичко тъй прекрасно се нареждало, той непременно трябвало да вземе участие в следния сеанс. Защото в съня си Ели била обещала да призове абсолютно всеки умрял, когото някой от кръжеца би пожелал да види.

Абсолютно всеки? Въпреки това Ханс Касторп отказа. Но в течение на следващите три дни той стигна до едно противоположно решение именно защото можеше да се извика абсолютно всеки. Точно взето, не трите дни изиграха тази роля, а само три минути от тях. Намерението му претърпя въпросната промяна, докато слушаше една плоча, която си бе пуснал и в която бе запечатана необикновено приятната личност на Валентин — докато призованият в полето на честта пееше на раздяла своята войнишка молитва:

И ако бог ме призове на небесата,

оттам ще бдя над теб, о Маргарете!

Тогава, както винаги при тази песен, но този път усилено от някои възможности и сгъстено до желание, в гърдите на Ханс Касторп се надигна голямо вълнение и той помисли: „Дали безсмислено и грешно, или не, това приключение все пак би било нещо извънредно рядко и много мило. Той, ако се заплете в него, няма да се разсърди, според както го познавам.“ И той си спомни за безстрастно либералното „Моля, моля!“, което някога, в рентгеновия кабинет, бе получил из мрака като отговор на своя въпрос дали може да си позволи известна оптическа индискретност.

На другата сутрин той заяви, че ще участва в уговорения за вечерта сеанс и половин час след вечерята се присъедини към свикналите със свръхестественото, които, разговаряйки непринудено, се бяха упътили към сутерена. Всички участници бяха кореняци, стари бергхофци, или поне отколешни питомци като д-р Тинг-Фу и чехът Венцел, които застигна още на стълбището, а в помещението на д-р Кроковски той завари господата Ферге и Везал, прокурора, дамите Леви и Клефелд, без да изреждаме тези, които му бяха съобщили за появата на Холгеровата глава, и посредницата — Ели Бранд.

Когато Ханс Касторп престъпи украсената с визитна картичка врата, малката севернячка вече се намираше под крилото на доктора. Застанал в своята черна работна престилка пред стъпалата, които слизаха към асистентското жилище, той бащински бе обгърнал раменете на момичето, което заедно с него посрещна и поздрави гостите. Всички се поздравяваха с една весела и безгранична сърдечност, сякаш нарочно — за да не допуснат никакво тържествено притеснение на настроението. Разговаряха един през друг сърдечно и на висок глас, ободрително се посръгваха в ребрата и по всякакъв начин изявяваха своята непринуденост. Всеки път, когато д-р Кроковски повтаряше своето „Поздлавлявам ви“, неговите зъби се жлътваха всред брадата му с оня познат ни израз на призоваваща към доверие мъжественост, особено когато рече „добре дошъл“ на Ханс Касторп, който се бе умълчал, а по лицето му премина колебание. „Смелост, приятелю! — сякаш казваше кимащата нагоре и надолу глава на домакина, докато ръката му почти грубо стисна ръката на младия мъж. — Какво сме се оклюмали? Тук няма нито лицемерие, нито набожничене, а само мъжествената ведрина на свободното от предразсъдъци научно изследване!“ Заговореният по този пантомимен начин не се почувства по-добре. Ние споменахме, че когато бе възникнало намерението му, той си бе спомнил за рентгеновия кабинет, но тази съпоставка далеч не стига да определи състоянието на духа му. Това състояние по-скоро, и то много живо, му напомняше за онова странно и незабравимо настроение, изпълнено с необузданост и нервност, любознателност, презрение и благоговение, което го бе обхванало преди години, когато, малко пийнал с другари, за пръв път се бе упътил към един публичен дом в Санкт Паули.

Тъй като се бяха сбрали всички, д-р Кроковски се оттегли в съседната стая с две асистентки, за каквито този път бяха назначени госпожа Магнус и госпожица Леви, с лицето от слонова кост, за да подложат медиума на личен обиск, докато Ханс Касторп зачака в амбулаторията заедно с деветмината останали участници завършека на този редовно и винаги безрезултатно повтарян акт на научна строгост. Помещението му бе добре познато от известни разговори, които бе имал тук на времето с аналитика зад гърба на Йоахим. То представляваше една обикновена лекарска амбулатория както много други такива — със своята писалищна маса, кресло и фотьойл за пациента вляво отзад до прозореца, с подръчната библиотека от двете страни на втората врата, със своята косо разположена в десния заден план кушетка, отделена с многостенен параван от писалищната група, с инструменталния шкаф в ъгъла там, с Хипократовия бюст в другия ъгъл и с гравюрата по Рембрандовата анатомия над газовата камина на дясната странична стена; но можеха да се установят и някои промени, извършени с оглед на специалната цел. Кръглата махагонова маса, тя обикновено се намираше обкръжена от кресла, в средата под електрическия полилей върху покриващия почти целия под червен килим, сега бе преместена към левия ъгъл на предния план — там, дето стоеше гипсовият бюст, а извънцентрово, по-близо до запалената камина, излъчваща суха топлина, бе поставена друга по-малка масичка с лека покривка и лампа с червен абажур, над която висеше от потона друга крушка, обвита също така с червена, а освен това и с черна воалена материя. Върху и до масичката се намираха няколко прословути предмета: настолният звънец или собствено два такива от различна направа, една камбанка и един звънец с копче за натискане и удряне върху му, освен това паницата с брашно и кошчето за хартиени отпадъци. Приблизително една дузина столове и кресла от най-различен тип бяха разположени около масичката в полукръг, единият край на който бе близо до долната част на кушетката, а другият се падаше почти точно в средата на стаята, под полилея. Тук, близо до последния стол и насред път до страничната врата, бяха поставили грамофона. Албумът с леката музика лежеше върху един стол до него. Толкова за обстановката. Червените лампи още не бяха запалени. Осветлението от потона разливаше бяла, дневна светлина. Прозорецът, към който писалищната маса бе обърната с тясната си страна, бе закрит с тъмна завеса, а пред нея висеше друга — кремава, дантелена, полупрозрачна.

След десетина минути докторът заедно с трите дами се върна от кабинета. Външността на малката Ели се бе променила. Тя се яви не вече в своите си дрехи, а в един своеобразен сеансов костюм, в нещо като пеньоар от бял креп, който бе пристегнат около кръста с шнур вместо колан и оставяше да се виждат тънките й мишници. Тъй като нейните момински гърди се очертаваха много овални и подвижни под него, изглеждаше, че под тая си дреха тя носи само малко бельо.

Посрещнаха я с оживени възгласи. „Здравей, Ели! Колко очарователна е и днес! Истинска фея! На добър час, ангелчето ми!“ Тя се усмихваше и на поздравите, и на своето одеяние, което добре знаеше, че й прилича.

— Предварителна проверка отрицателна — заяви д-р Кроковски. — Бодри на работа, другари! — додаде той със само едно екзотично лингвално „р“. Ханс Касторп, неприятно засегнат от това обръщение, започна да дири къде да се настани между другите, които се провикваха, бъбреха и се тупаха по раменете, докато заемаха местата си в полукръга на столовете, когато докторът се обърна лично към него.

— Вас, приятелю мой (плиятелю мой) — каза той, — който се намирате в нашата среда донякъде като гост или като новак, искам да отлича тая вечер с особено почетни права. Възлагам ви контрола върху нашия медиум. Ние упражняваме този контрол ей така. — И той помоли младия мъж да пристъпи до оня край на отворената окръжност, който бе в близост с кушетката й паравана и където Ели бе седнала вече на един обикновен плетен-стол, — отправила поглед повече към входната врата със стъпалата, отколкото към средата на стаята; докторът седна насреща й на друг плетен стол, хвана нейните ръце и приклещи коленете й между своите колене. — Направете същото! — заповяда той на Ханс Касторп и му отстъпи мястото си. — Ще признаете, че сигурността е пълна. На това отгоре ще получите и подкрепа. Милостива госпожице Клефелд, ще разрешите ли да ви помоля? — И призованата по този дворцово екзотичен начин се присъедини към групата, като обхвана крехките китки на Ели с двете си ръце.

Не можеше напълно да се избегне това, че Ханс Касторп се взря в толкова близкото лице на здраво стегнатото девствено дете-чудо насреща му. Очите им се срещнаха, но Ели отклони и сведе погледа си в знак на свенливост, която придаденото положение бе лесно обяснима, и се усмихна малко превзето, с наклонена глава и леко заострени устни, както неотдавна, при сеанса с чашата.

Впрочем при тия мълчаливи превземки и друг, по-отдалечен спомен облъхна нейния надзорник. Горе-долу така, текна му, се бе усмихвала Карен Карстед, когато с Йоахим и нея бе застанал пред още неоткрития гроб в гробището на селото…

Полукръгът бе насядал. Бяха тринадесет души, без да се смята чехът Венцел, който бе свикнал да остава свободен за службата на Полихимния и бе се разположил на една табуретка до приготвения вече апарат — малко зад гърба на останалите. Той бе взел и китарата си. Под средния полилей, там, дето бе другият край на полуокръжната поредица, зае мястото си д-р Кроковски, след като с едно щракане бе запалил червените осветителни тела, а с друго бе изключил бялата светлина от потона. Леко осветена мрачина прилегна сега върху стаята, чиито най-отдалечени части и ъгли бяха станали изобщо недостъпни за погледа. Всъщност слабата червеникава светлина падаше само върху плота на масичката и най-близката й околност. През следващите минути човек почти не виждаше дори съседа си. Очите само бавно свикваха с тъмнината и почваха да се нагаждат към отпуснатата им светлина, която се подсилваше малко от танцуващите пламъчета в камината.

Докторът посвети няколко думи на осветлението, извини неговите научни недостатъци. Не бивало да ги отдават на някакво желание за създаване на настроение, нито пък на мистификация. Понастоящем, за съжаление, и при най-добро желание не било възможно да се допусне повече светлина. Естеството на силите, за които ставало дума тук и които подлежали на изследване, било такова, че не им давало възможност да се развият при бяла светлина и да станат действени. Това било едно обуславящо обстоятелство, с което трябвало да се примирим засега. Ханс Касторп бе доволен от това. Тъмнината му действаше добре; тя омекотяваше своеобразностите на общото положение. На туй отгоре той, за оправдание на сегашното затъмнение, си спомни за мрака, всред който набожно се бе съсредоточил в рентгеновия кабинет и с който си бе умил дневните очи, преди да „прогледа“.

Медиумът, тъй продължи д-р Кроковски своето предисловие, което очевидно бе предназначено за Ханс Касторп, не се нуждаел вече от приспиване. Девойката, както контрольорът сам щял да забележи, падала в транс и без да я приспива лекарят, а щом това настъпело, из нея заговорвал нейният дух-хранител, познатият Холгер, към когото следвало да отправят желанията си, а не към нея. Впрочем погрешно било и можело да доведе до неуспех схващането, според което трябвало насила да съсредоточават волята и мислите си върху очаквания феномен. Тъкмо обратното: наложително било едно полуразсеяно и разговорчиво внимание. А Ханс Касторп трябвало да има преди всичко грижата за едно: да държи под безупречен надзор крайниците на медиума.

— Да се образува веригата! — завърши д-р Кроковски; последваха нареждането му, разсмивайки се, когато в мрака не намираха веднага ръцете на съседите си. Седналият до Хермине Клефелд д-р Тинг-Фу сложи десницата си върху рамото й и подаде левицата си на господин Везал, който идеше след него. До доктора седяха господин и госпожа Магнус, която установи връзка с А. К. Ферге; той пък, ако Ханс Касторп не се лъжеше, държеше в дясната си ръка ръката на госпожица Леви с лицето от слонова кост — и тъй нататък.

— Музика! — заповяда д-р Кроковски; и чехът пусна грамофона зад гърба на доктора и съседите му и постави иглата върху плочата. — Разговор! — изкомандва Кроковски отново, докато ехтяха първите тактове на една увертюра от Мильокер; и всички послушно се постараха да подемат един разговор, който се въртеше около най-нищожните дреболии — тук около снеговалежите през тази зима, там около последното меню в трапезарията, за някои новопристигнали, за отпътувания със или без редовно изписване; наполовина заглушаван от музиката, този разговор ту се прекъсваше, ту отново се съвземаше, като изкуствено поддържаше своя живот. Тъй протекоха няколко минути.

Плочата още не беше се извъртяла, когато Ели изведнъж се стресна. Тя въздъхна, тялото й се разтрепера и се наклони напред така, че челото й докосна челото на Ханс Касторп, а в същото време мишниците й започнаха да извършват заедно с мишниците на нейните надзорници някакви особени, сякаш помпащи движения — на тласъци напред и назад.

— Транс! — обяви вещо госпожица Клефелд. Музиката замлъкна. Разговорите секнаха. Всред рязко настъпилата тишина се чу мекият провлачен баритон на доктора, задаващ въпроса:

— Холгер налице ли е?

Ели отново се разтрепера. Тя се олюляваше на стола си. После Ханс Касторп усети как двете й ръце здраво и на пориви стиснаха неговите.

— Тя ми стиска ръцете — съобщи той.

— Той — поправи го докторът. — Той ви ги е стиснал. Значи, присъства тук… Ние те поздлавляваме, Холгер — продължи той патетично. — От сърце те приветстваме с добре дошъл, момко! И нека ти припомним! Когато последния път бе между нас, ти обеща да извикаш и да направиш видим за нашите простосмъртни очи безразлично кой да е покойник, наш човешки събрат или наша човешка посестрима, ако някой от нашия кръжец изяви такова желание. Имаш ли желание и чувстваш ли се в състояние да изпълниш днес това свое обещание?

Ели отново се разтрепера. Тя въздъхна и забави отговора. Ръцете й повлякоха ръцете на нейните съзаседатели към челото й, където останаха някое и друго време. После тя пошушна досами ухото на Ханс Касторп едно пламенно „да“.

Диханието, с което тази дума влезе в ухото му, накара нашия приятел да изпадне в онова епидермално изтръпване, което по народному наричат „гъша кожа“ и което някога придворният съветник бе му разяснил. Ние говорим за едно изтръпване, за да различим чисто физическото явление от душевното; защото за изтръпване в смисъла на ужасяване едва ли можеше да става дума. Това, което си помисли, бе горе-долу следното: „Е, тая с голямо нещо се наема!“ Същевременно обаче той се почувства трогнат и дори покъртен, обзе го някаква объркана трогнатост и покъртеност, някакво чувство, породено от объркването, от измамливото обстоятелство, че младото момиче, чиито ръце държеше, бе пошушнало в ухото му едно „да“.

— Той каза „да“ — отрапортува той и се засрами.

— Е добре, Холгер! — каза д-р Кроковски. — Хващаме се за думата ти. Ние всички сме уверени, че честно и почтено ще изпълниш дълга си. Името на скъпия покойник, чиято поява желаем, ей сега ще ти бъде съобщено. Другари — обърна се той към компанията, — думайте! Кой е готов да изкаже своето желание? Кого да ни покаже нашият приятел Холгер?

Последва мълчание. Всеки чакаше друг да се обади. През последните дни всеки от тях се бе поизпитал, за да разбере към кого го теглят размислите му, но възвръщането на покойници или по-скоро пожеланието да се възвърне някой умрял си остава една объркана и доста зловеща работа. Всъщност и, откровено казано, такова едно желание не съществува; то е една самоизмама; то е, погледнато по-отблизо, също тъй невъзможно както и самото възвръщане — нещо, което би се доказало, ако природата само веднъж би отменила невъзможността на възвръщането; а това, което наричаме тъгуване, може би е не само болката поради невъзможността да видим оживели нашите покойници, колкото страданието от факта, че съвсем не можем да си пожелаем това им възвръщане.

Тъй чувстваха смътно всички и макар че тук се касаеше не до някакво сериозно и истинско връщане в живота, а до едно чисто сантиментално и театрално представление, при което щяха само да видят умрелия и което не криеше никаква опасност за живота им, все пак всички се страхуваха от образа на този, за когото мислеха, и предпочитаха да прехвърлят върху някого другиго своето право на едно пожелание. И Ханс Касторп, макар че бе доловил всред мрачината едно добродушно либерално „моля, моля“, се въздържаше и до последния момент бе наклонен да отстъпи другиму да мине пред него. Но накрай му дотегна да чака и каза с дрезгав глас и глава, обърната към ръководителя на сеанса:

— Аз бих желал да видя моя починал братовчед Йоахим Цимсен.

На всички им олекна. От присъстващите само д-р Тинг-Фу, чехът Венцел и медиумът не познаваха повикания. Останалите — Ферге, Везал, господин Албин, прокурорът, господин и госпожа Магнус, госпожа Щьор, госпожиците Леви и Клефелд — високо изразиха одобрението си, а дори и д-р Кроковски кимна доволно, макар че отношението му към Йоахим винаги бе било хладно, тъй като последният се бе оказал малко податлив на неговите анализи.

— Много добре — каза докторът. — Приживе назованият човек ти е бил чужд. Можеш ли го разпозна в отвъдния мир и готов ли си да ни го доведеш?

Напрегнато очакване. Спящата се олюля, въздъхна и се разтрепери. Тя сякаш търсеше и се бореше, докато климаше ту насам, ту натам и шепнеше нещо неразбираемо ту в ухото на Ханс Касторп, ту в ухото на госпожица Клефелд. Най-сетне Ханс Касторп усети как двете й ръце го стиснаха, което означаваше „да“. Той отрапортува и… д-р Кроковски извика:

— Добре. На работа, Холгер! Музика! Разговаряйте! — обърна се той към кръжеца и повтори наставлението си, че сега от полза ще бъде не афектираното мислене и насилствената представа за очаквания, а единствено непринудената бдителност.

Последваха най-странните часове, които нашият млад герой бе прекарал в дотогавашния си живот; и макар че по-нататъшната му съдба не ни е напълно ясна, макар че на известна точка от нашата история ние ще го изгубим от погледа си, иска ни се да допуснем, че те са си останали най-странните, които изобщо е преживял.

Нека веднага кажем: часовете бяха повече от два, като включим в тях и едно кратко прекъсване на наченатата от Холгер или всъщност от девойчето Ели „работа“ — тази работа, която ужасно дълго се бе проточила, така че в края на краищата всички бяха склонни да се отчаят за резултата, пък и от чисто милосърдие, неведнъж им идеше да я прекратят с един отказ, защото наистина им се виждаше непоносимо трудна и надвишаваща силите на крехките плещи, върху които бе стоварена. Ако не сме отбягвали това, което е човешко, ние, мъжете, сме изпадали през живота си в положение, при което сме изпитвали едно подобно непоносимо милосърдие; може би е смешно, но това милосърдие никой не иска да допусне, пък и вероятно то съвсем не е уместно: това негодуващо „стига!“, което напира да се изтръгне от гърдите ни, макар че не може и не бива да става дума за някакво „стига“, защото, тъй или иначе, работата трябва да се изкара докрай. Ясно става вече, че говорим за нашето съпружество и бащинство, за процеса на раждането, с който гърченето на Ели действително толкова недвусмислено и поразително си приличаше, че дори и този, който още не го познаваше, трябваше да схване пълната прилика; младият Ханс Касторп, който също така не бе отбягвал живота, опозна въпросния изпълнен с органична мистика процес в тоя му образ… в какъв само образ! И за каква цел! И при какви обстоятелства! Не можем да ги определим другояче освен като възмутителни — всичките признаци и подробности на тази раздвижена родилна зала в червена светлина, не само що се отнася до девойчето-родилка с тъничките мишници, облечено в широкия пеньоар, но и до другите обстоятелства: непресекващата грамофонна забавна музика, изкуствено поддържаните съгласно заповедта брътвежи, веселите, ободрителни подвиквания, които насядалите в полукръг неспирно отправяха към борещата се: „Ало, Холгер! Кураж! Ще стане! Дръж здраво, Холгер, карай, ще сполучиш!“ И в никой случай не изключваме тук личността и положението на „съпруга“ — ако бива да сметнем за съответен съпруг Ханс Касторп, та нали той бе изявил желанието, — на съпруга, значи, който държеше коленете на „майката“ между своите колене и ръцете й в своите ръце: тези ръчички, които бяха тъй мокри както на времето ръцете на малката Лайла, така че трябваше постоянно да ги прихваща отново, за да не му се изплъзнат.

Защото газовата камина зад гърба на насядалите тук излъчваше жаравина. Мистика и свещенодействие? А, не, шумно и блудкаво се развиваха работите всред червената мрачина, към която очите в края на краищата тъй бяха свикнали, че обглеждаха горе-долу цялата стая. Музиката, възгласите напомняха за стимулиращите методи на Армията на спасението, караха да се сетят за тях и такива, които, като Ханс Касторп, никога не бяха посещавали молитвените събрания на тези безобидни фанатици. Макар и мистична, тайнствена, подканяща по-чувствителните към благочестиви размисли, тази сцена не упражняваше никакво призрачно въздействие, а си беше напълно естествена, органична — казахме вече благодарение на кое близко и интимно сродство. Мъките на Ели идваха на пристъпи, след състояния на покой, през време на които тя увисваше безпомощно на тая или оная страна върху стола си, изпаднала в една недостатъчност, която д-р Кроковски определи като „дълбок транс“. После отново се възправяше, простенваше, мяташе се насам-натам, блъскаше се, бореше се със своите надзорници, нашепваше пламенни и безсмислени слова в ушите им, гърчеше се ту наляво, ту надясно, сякаш искаше, да изхвърли нещо от себе си, скърцаше със зъби и веднъж дори захапа ръкава на Ханс Касторп.

Тъй измина цял час и нещо отгоре. После ръководителят на сеанса сметна, че в общ интерес се налага да вметне една пауза. Чехът Венцел, който по едно време бе оставил да си почине апарата и за облекчително разнообразие много умело бе накарал китарата си да прогърми и проехти, сега я сложи настрана. Спиритистите с въздишка си отпуснаха ръцете. Д-р Кроковски пристъпи към стената, за да включи потонното осветление. Ослепително блесна бялата светлина, та всички като късогледи, присвиха помрачените си очи. Ели дремеше, клюмнала съвсем напред, лицето й почиваше — почти върху скута й. После тя се отдаде на някакво странно занимание, което, изглежда, бе познато на другите, но Ханс Касторп, удивен и съсредоточен, я наблюдаваше. Няколко минути наред тя многократно протягаше около ханша си. Свита в кривач ръка и пак я прибираше — сякаш черпеше или притегляше с гребло нещо към себе си. След това трепна на няколко пъти попримигна към светлината със своите оглупели, сънени очи и се усмихна.

Тя се усмихна — грациозно и малко сдържано. Изглежда, напразно я бяха съжалявали заради мъките й. Тя нямаше някакъв особено изтощен вид. Може би и никак не си спомняше за прекараното. Тя седеше в креслото за гости до задната широка страна на бюрото, до сами прозореца — между него и паравана, който обграждаше кушетката; тъй бе придръпнала креслото, че можеше да опре ръката си върху плота на бюрото и да гледа към стаята. Всички бяха отправили към нея съчувстващи погледи, някои час по час й кимваха ободрително, а тя си проседя мълчаливо през цялата пауза, която трая петнадесет минути.

Настъпила бе истинска пауза — отпусната, изпълнена с тихо задоволство от извършената вече работа. Табакерите на господата притракаха. Запушиха с наслада; застанали тук-таме на групички, заобсъждаха характера на сеанса. Доста нещо не достигаше, за да се отчаят и да приемат опита за безрезултатен. Имаше признаци, чието естество напълно изключваше, едно: такова малодушие. Тези, които бяха седели до доктора; към противоположния край на полукръга, единодушно твърдяха, че многократно и ясно били усетили хладния полъх, който по правило се излъчва в определена посока от личността на медиума, когато предстоят, явления. Други пък поддържаха, че били видели светлинни фигури, бели петна, блуждаещи силови валма, които в най-различни форми се били показвали пред паравана. С една дума никакво отпускане! Никакво малодушие! Холгер бе дал обещание и нямаха право да се съмняват, че ще го изпълни.

Д-р Кроковски даде знак за подновяване на сеанса. Докато другите се упътиха към местата си, той сам заведе Ели до изтезателския стол, при което я галеше по косата. Всичко продължи както по-преди; вярно, Ханс Касторп поиска да го освободят от поста на първи контрольор, но ръководителят на сеанса категорично му отказа. Този, чието желание изпълнявали, трябвало непосредствено и сетивно да получи гаранция, че на практика е изключена всяка заблуждаваща манипулация от страна на медиума — много държел на това! Тъй Ханс Касторп отново зае своята странна позиция при Ели. Светлината се превърна в червеникава мрачина. Музиката отново се обади. Отново последваха след няколко минути резките потръпвания и помпащите движения на Ели; този път Ханс Касторп сам обяви: „транс“. Възмутителното освобождаване от бременност продължи своя ход.

Колко ужасно трудно протичаше то! То, изглежда, не искаше да потръгне, а и можеше ли? Какво безумие! Отде можеше тук да има материнство? Освобождаване — как и от що?

— Помощ! Помощ! — простена детето, а напъните му заплашваха да преминат в онова опасно неподатливо вцепенение, което ученият акушер нарича еклампсия. Навремени Ели викаше на доктора да положи върху й ръцете си. Той правеше това, като мъжествено я увещаваше. Магнетизацията, ако имаше такава, й даваше сили да продължи борбата.

Тъй премина вторият час, през което време ту китарата подрънкваше, ту грамофонът изпълваше с мелодиите на забавния албум помещението, където очите все повече и повече отвикваха от светлината и се приспособяваха към полумрака. После се случи един инцидент — предизвика го Ханс Касторп. Той направи предложение, изказа едно желание и една мисъл, която отдавна, всъщност от самото начало, му бе хрумнала и може би по-рано трябваше да я изрази. Скрила лицето си в здраво държаните ръчички, Ели току-що бе изпаднала в „дълбок транс“, а господин Венцел се готвеше да смени или обърне плочата, когато нашият приятел решително се обади и каза, че имал да направи едно предложение — незначително впрочем, — но то все пак може би щяло да допринесе полза, ако го приемели. Той имал… тоест между плочите на санаториума имало една пиеса: из „Маргарете“ от Гуно, молитвата на Валентин, баритон с оркестър, много предразполагаща. Смятал, че би трябвало да направят един опит с тази плоча.

— А защо това? — попита докторът през червената мрачина.

— Въпрос на настроение, на чувство — отвърна младият мъж. Духът на тази пиеса бил своеобразен и специален. Заслужавало да се направи един опит. Според него не било съвсем изключено този дух и характер да съкрати процеса, който ги занимавал тук.

— Плочата налице ли е? — осведоми се докторът.

Не, не била. Но Ханс Касторп лесно можел да я донесе.

— Как си я представлявате тази работа! — Кроковски рязко отхвърли предложението. Ханс Касторп искал да ходи за еди-какво си, да се връща и отново да подхваща прекъснатата работа?! Тъй можел да говори само неопитният. Не, това било чисто и просто невъзможно. Всичко щяло да се развали, щяло да се наложи да почват пак отначало. А и научната точност забранявала всяко самоволно излизане и влизане. Вратата била заключена. Той, докторът, носел ключа в джоба си. Та, с една дума, ако плочата не била на разположение тук, трябвало… Той още говореше, когато чехът се обади откъм грамофона:

— Плочата е тук.

— Тук ли? — попита Ханс Касторп.

Да, тук. Маргарете, молитвата на Валентин. Моля ви се. По изключение се намирала в албума за лека музика, а не в зеления албум номер две, албума с ариите, където всъщност й било мястото. Тя съвсем случайно, съвсем неправилно, поради недоглеждане, но все пак за щастие, била попаднала между несериозните плочи и трябвало само да я пуснат.

Какво каза Ханс Касторп на това? Той нищо не каза. Докторът каза едно „толкова по-добре“ и неколцина повториха същото. Иглата застърга, капакът биде захлупен. И ведно с хоралните акорди мъжествено прозвуча началото: „Дома си аз трябва сега да напусна…“

Никой не говореше. Ослушаха се. При почването на песента Ели бе подновила своята работа. Тя се бе сепнала и сега трепереше, охкаше, помпаше и току вдигаше влажните си, хлъзгави ръце към челото. Плочата се въртеше. Стигнала бе до средната част, където ритъмът се променя, където става дума за бой и опасност — дръзки, набожни и чисто френски куплети. Премина и тая част, настъпи финалът, тази оркестрова подсилена реприза на встъплението; мощно прозвуча: „О, царю небесни, чуй ми молбата…“

Ханс Касторп бе зает с Ели. Тя се възправи, пое въздух през стиснато гърло, после с дълга въздишка се скупчи на мястото си и замря. Загрижен, той се наведе към нея и тогава чу госпожа Щьор да казва с писклив, хленчещ глас:

— Цим-сен!…

Той не се надигна. В устата си усети горчив вкус. Нечий друг плътен глас безстрастно отвърна:

— Аз отдавна го виждам.

Плочата се бе извъртяла, последният акорд на духовите инструменти бе заглъхнал. Всред тишината иглата задраска по празния вътрешен кръг на плочата. Едва тогава Ханс Касторп вдигна глава и очите му, без да се лутат, се насочиха накъдето трябваше.

В стаята имаше един човек повече от по преди. Там, настрана от компанията, където крайните лъчи на червената светлина почти се губеха в мрака, тъй че очите едва проникваха дотам, между широката страна на бюрото и паравана, на извърнатия към стаята стол за посетители, където през паузата бе седяла Ели, сега седеше Йоахим. Това бе Йоахим със сенчестите хлътнали бузи и войнишката брада от последните му дни, всред която устните толкова плътно и гордо се извиваха. Той седеше подпрян и бе кръстосал крак въз крак. Върху лицето му, макар че бе засенчено от някаква шапка, пак личеше печатът на страданието и изразът на сериозност и строгост, който му бе придавал една толкова мъжествена красота. Две бръчки прорязваха челото му между очите, които лежаха дълбоко в кокалестите глобове, ала това не нарушаваше кроткия поглед на тези хубави, големи, тъмни очи, които спокойно и приветливо се бяха втренчили в Ханс Касторп и само в него. Щръкналите му уши, негова някогашна дребна грижа, ясно личаха и под шапката, странната шапка, която на нищо не приличаше. Братовчедът Йоахим не бе в цивилно облекло; сабята му, изглежда, се опираше върху преметнатия му крак, ръцете му бяха обхванали ефеса, а на колана му сякаш висеше някакъв кобур за пистолет. Но все пак това, в което бе облечен, не бе истински мундир. По него не се забелязваше нищо лъскаво или цветно, то имаше права яка като на куртка и странични джобове, а някъде, доста ниско, се мъдреше един кръст. Стъпалата му изглеждаха големи, а подбедрениците много тънки — сякаш бяха пристегнати в навои по-скоро от спортен, отколкото от военен вид. А какво представляваше шапката? Йоахим сякаш си бе нахлупил върху главата някакво войнишко канче или котелка, която бе пристегнал с подбрадник. Колкото и странно да беше, но това му придаваше нещо старинно, войнствено, правеше го да прилича на ландскнехт.

Ханс Касторп усещаше диханието на Елен Бранд върху ръцете си. До себе си чуваше ускореното дишане на госпожица Клефелд. Иначе нямаше никакъв шум освен стърженето на иглата върху изсвирената, но все още въртяща се плоча, която никой не посягаше да спре. Той не погледна никого от своите съучастници, не искаше нито да ги види, нито да ги знае. Наведен толкова напред, че главата му почти се опираше върху коленете, той се взираше изкосо над ръцете си към госта в креслото. За момент му се стори, че му се обръщат червата. Гърлото му се сви, той се вцепени и четири или пет пъти изхлипа от дън душа. „Прости!“ — промълви той като на себе си, а после очите му се премрежиха, тъй че нищо повече не видя.

Той чу, че някой измърмори: „Заговорете го!“. Чу баритоналния глас на д-р Кроковски да произнася тържествено и бодро името му и да повтаря същата подкана. Вместо да я последва, той дръпна ръцете си изпод лицето на Ели и стана.

Отново д-р Кроковски извика името му, този път със строго предупреждаващ тон. Но с няколко стъпки Ханс Касторп се озова до стъпалата пред входната врата и с рязко движение на ръката включи бялото осветление.

Малката Бранд бе изпаднала в тежък шок. Тя потрепваше в ръцете на госпожица Клефелд. Онова кресло бе празно.

Ханс Касторп пристъпи съвсем близко до Кроковски, който бе станал и протестираше. Той искаше да каже нещо, но нито една дума не се отрони от устните му. После троснато, настоятелно отметна глава и протегна ръка. Като получи ключа, той многократно кимна заканително към доктора, извърна се и излезе от стаята.

[34] Драги мой (итал.). ↑

Великото раздразнение

С течение на годинките нещо почна да броди из санаториума „Бергхоф“ — един дух; Ханс Касторп предугаждаше, че той непосредствено произхожда от демона, чието коварно име вече назовахме. Нашият герой бе проучил тоя демон с безотговорното любопитство на любознателен пътешественик, бе дори открил у себе си опасни възможности да взема голямо участие във възмутителното робуване, което хората наоколо му приемаха. По природа той малко бе пригоден да робува на този дух, който сега се бе разпрострял навсякъде, след като впрочем подобно на стария винаги бе давал от време на време признаци за съществуването си. Въпреки тая си непригодност Ханс Касторп с уплах забеляза, че и той, стига да се отпуснеше малко, се поддаваше с физиономията, думите и държането си на една зараза, която никой от компанията не можеше да отбегне.

Какво имаше всъщност? Какво се носеше във въздуха? Приближаване на криза. Свадливост. Готова да се развихри раздразнителност. Безименна нетърпимост. Една всеобща склонност към язвителни словопрения, към яростни изблици и дори към сбивания. Ожесточени спорове, необуздани крясъци всеки ден увличаха единични лица или цели групи и характерното бе, че вместо да се чувстват отблъснати от тях или да посредничат помежду им, останалите се намесваха с пристрастие и също се предаваха от сърце на тоя шемет. Хората пребледняваха и се разтреперваха. Очите предизвикателно заблестяваха, устата пламенно се изкривяваха. Завиждаха на счепкалите се за правото им да крещят. Непреодолимо желание да постъпват като тях изтезаваше душите и телата им и който нямаше сила да избяга в уединение, биваше неспасяемо увличан от водовъртежа. В санаториума „Бергхоф“ се трупаха безсмислените конфликти и взаимните обвинения пред администрацията, която се стараеше да изглажда споровете, но и тя самата ужасно лесно се отдаваше на крясъци и грубости, а който излизаше от дома с горе-долу здрава психика, не можеше да знае в какво състояние ще се прибере. Една от дамите на „добрата руска маса“, много елегантна провинциалистка от Минск, още млада и само леко болна — три месеца и не повече бяха й присъдили, — слезе един ден до селото за покупки. Там, в магазина за френска конфекция, тъй се скарала с продавачката, че пристигна в санаториума възбудена до немай-къде, получи кръвоизлив и оттогава стана неизлечима. Извикаха съпруга й, за да му кажат, че престоят й тук ще трае навеки.

Това бе един пример за нещата, които се случваха. Неохотно ще споменем и други. Някои ще си спомнят за ученика или бившия ученик с кръглите очила от масата на госпожа Заломон, невзрачния момък, който имаше навик да нарязва на дребно всичкото си ядене в чинията и после да го изгълтва, при което се опираше върху масата и навремени изтриваше със салфетката дебелите стъкла на очилата си. Така той, все още като някакъв ученик или бивш ученик, си беше седял през всичкото време на мястото, беше се тъпкал и беше си изтривал очите, без да дава повод за нещо друго освен за един бегъл поглед, отправян мимоходом върху неговата личност. Обаче веднъж, една сутрин по време на първата закуска, той съвсем ненадейно и, тъй да се каже, из ведро небе получи един пристъп на лудост, който предизвика всеобщо внимание и накара всички в трапезарията да скочат на крака. Около неговата маса се бе вдигнала голяма глъчка; той седеше там бледен и викаше — викаше на прислужницата-джудже, която стоеше пред него.

— Лъжете! — крещеше той с преминал във фалцет глас. — Чаят е студен! Леденостуден е чаят, който ми донесохте, не го ща, опитайте го сама, преди да лъжете, опитайте тая хладка помия, до която никой приличен човек няма да се докосне! Как смеете да ми поднасяте леденостуден чай, как смеете да си помислите и да си въобразявате, че може да ми давате това блудкаво питие, как смятате, че ще пия такова нещо?! Няма да го пия! Не го искам! — крещеше той, заудря с пестници върху масата, та посудата задрънча и затанцува. — Искам горещ чай! Врял чай искам, това е мое човешко и божествено право! Не го искам този, искам кипящ чай, на място да пукна, ако само една глътка… Проклет урод! — изписка той изведнъж и сякаш с един замах отхвърли и последната юзда, въодушевен от безкрайната свобода на побесняването си. При това вдигна пестници върху Емеренция и буквално й се облещи със запенени зъби. После продължи да барабани, да тропа с крака и да вие: — Искам!… Не искам! — а през това време сервирането в трапезарията си протичаше по обикновеному. Пациентите обгръщаха със страхотна, напрегната симпатия побеснелия ученик. Някои бяха наскочили и се взираха в него с пламтящи погледи, като трепереха и също така бяха свили пестници и стиснали зъби. Тъй продължаваха да стоят те и след като ученикът отдавна бе рухнал изтощен пред новодонесения чай, без да бе вкусил от него.

Какво беше това?

Един човек постъпи в „Бергхоф“, бивш търговец, тридесетгодишен, отдавна фебрилен — години наред бе скитал от санаториум на санаториум. Човекът бе против евреите, антисемит, беше такъв по принцип и тая страст го забавляваше, доставяше му радост — пипнал бе отнякъде тая мания, която придаваше гордост и съдържание на живота му. Някога бил търговец, сега вече не беше, нищо не представляваше на тоя свят, но си бе останал враг на евреите. Той бе много сериозно болен, гнетеше го тежка кашлица, която понякога го караше сякаш да киха с дробовете — една писклива, отсечена, неповторима, зловеща кихавица. Но той все пак не бе евреин и това бе положителното у него. Презимето му бе Видеман, християнско презиме, чиста работа. Абониран бе за някакво списание, наречено „Арийски фар“, и се увличаше в приказки като тази:

— Пристигам в санаториума X. в А… Когато искам да се разположа в залата за лежане… кой се е обтегнал вляво от мене? Някой си господин Хирш! А вдясно? Някой си господин Волф! Естествено веднага си заминах. — И тъй нататък.

„Много си важен!“ — мислеше Ханс Касторп с антипатия.

Видеман имаше кратък, дебнещ поглед. Действително и съвсем не в преносен смисъл току пред носа му сякаш висеше някакъв пискюл, в който злобно се пулеха очите му и зад който той нищо повече не виждаше. Уродливата идея, която го бе обладала, се превръщаше в някаква глождеща недоверчивост, в някаква неуморима мания за преследване, която го караше да вади на бял свят и да опозорява всяка нечистотия, която според него се бе крила и спотайвала наоколо му. На всяка крачка той непрестанно се ровичкаше, сееше подозрения, бълваше отрова. С една дума, дните му бяха изпълнени с грижата да жигосва всичко живо, лишено от онова достойнство, което той като последно и едничко притежаваше.

Вътрешните обстоятелства, които се бяхме заловили да скицираме, извънмерно влошиха страданието на този човек, а тъй като не можеше да не се сблъска и тук с някое същество, отличаващо се с недостатъка, от който той, Видеман, бе опазен, стигна се, под влиянието на въпросните обстоятелства, до една окаяна сцена, на която Ханс Касторп трябваше да присъства, и тъкмо тя ще ни послужи като още един пример за нашето описание.

Защото тук имаше друг един човек — около него нямаше нищо за разкриване, случаят беше ясен. Този човек се казваше Зоненшайн и тъй като по-мръсно име от това не можеше да се намери, личността на Зоненшайн от първия ден зае мястото на пискюла, който висеше пред носа на Видеман — пискюла, към който се пулеше неговият скъсен, злобен поглед и към който посягаше ръката му май не толкова за да го прогони, колкото за да го разлюлее: така той още повече щеше да го дразни.

И Зоненшайн бе като него търговец, и той бе много сериозно болен, и той бе болезнено чувствителен. Любезен човек, не глупав и дори шегобиец по природа, и той от своя страна скоро намрази до болка Видеман заради неговите закачки и удари върху пискюла, докато един следобед всичко живо се струпа в хола, тъй като Видеман и Зоненшайн се бяха сбили там по най-разюздан и зверски начин.

Гледката бе и ужасна, и жалка. Те се боричкаха като момченца, но с отчаянието на възрастни мъже, които са турили главите си в торба. Впиваха нокти в лицата си, сграбчваха се ту за носа, ту за гърлото, бъхтеха се, преплитаха се, търкаляха се върху пода със страхотна и крайна сериозност, плюваха се, ритаха се, блъскаха се, дърпаха се, мушкаха се и се пенеха. Притичалият персонал от канцеларията с мъка раздели противниците, които се бяха хванали един за друг със зъби и нокти, Видеман, разлигавен, разкървавен, демонстрира с оглупяло от ярост лице феномена на настръхналите коси. Ханс Касторп никога не бе виждал такова нещо и не вярваше, че то може да съществува. Косите на господин Видеман действително се бяха втвърдили и неподвижно се бяха изправили нагоре; в този си вид той хукна нанякъде, а господин Зоненшайн бе отведен в канцеларията, където рухна на един стол, прихлупи с ръце лицето си и горчиво зарида; едното му око се бе изгубило под синяците, част от къдравата черна коса, която като венец обикаляше черепа му, бе отскубната и оттам течеше кръв.

Ето докъде я бяха докарали Видеман и Зоненшайн. Всички, които ги бяха видели, часове наред все още трепереха. В сравнение с въпросния случай същинска благодат е да се разкаже — в противовес на цялата тая мизерия — за един истински дуел, който също така спада към този период и който заради своята церемониална до комичност тържественост все пак си бе заслужил да го наречем така. Ханс Касторп не бе очевидец на отделните фази на тая история, а бе осведомен за нейното заплетено и драматично развитие само от документи, декларации и протоколи, които се разпространяваха в преписи не само в санаториума „Бергхоф“ и околностите, не само в селото, в кантона и страната, но и в чужбина, та чак и в Америка; даваха ги за проучване дори на такива хора, за които с положителност можеше да се знае, че нито ще могат, нито ще поискат да проявят и капчица участие.

Отнасяше се до една полска история, до един объркан спор на честта, възникнал в лоното на полската група, която напоследък се бе образувала в „Бергхоф“ — една съвсем малка колония, която бе обсебила „добрата руска маса“. (Ханс Касторп, нека вметнем мимоходом това, вече не седеше там, а с течение на времето се бе преместил при госпожица Клефелд, после при госпожа Заломон и най-сетне при госпожица Леви.) Компанията бе дотолкова елегантна и лустросана по рицарски, че стигаше човек само вежди да вдигне, за да го очаква какво ли не от тяхна страна — една съпружеска двойка, една госпожица, която се намираше в приятелски връзки с един от господата, и освен това цял куп кавалери. Те се казваха фон Зутавски, Чишински, фон Розински, Михаел Лодиговски, Лео фон Азарапетиан и тъй нататък. И така, в ресторанта на „Бергхоф“, при чаша шампанско, някой си Япол направил в присъствието на други двама кавалери някакво неповторимо изявление, засягащо съпругата на господин фон Зутавски, както и близката на господин Лодиговски госпожица на име Крилова. Това предизвика постъпки, действия и формалности, които изпълваха съдържанието на раздаваните и разпращаните книжа. Ханс Касторп прочете: „Декларация, превод от полския оригинал. — На 27 март 19… г. господин Станислав фон Зутавски се обърна към господата д-р Антони Чишински и Щефан фон Розински с молба да се свържат от негово име с господин Казимир Япол, за да поиска от същия, по указания от правилата на честта път, удовлетворение за тежката обида и оклеветяване, нанесени от господин Казимир Япол на съпругата му Ядвига фон Зутавска в разговор с господата Януш Теофил Ленарт и Лео фон Азарапетиан.

Когато преди няколко дни господин фон Зутавски индиректно се научи за горепоменатия разговор, който се е състоял към края на ноември, той веднага взе необходимите мерки, за да се сдобие с пълна сигурност относно фактическото положение и същността на нанесената обида. На вчерашния ден, 27 март 19… г., бяха установени оклеветяването и обидата благодарение на едно изказване на господин Лео фон Азарапетиан, непосредствен свидетел на разговора, при който са били произнесени обидните думи и направени инсинуациите; това даде повод на господин Станислав фон Зутавски незабавно да се отнесе към долуподписаните, за да им възложи мандата за откриването на производство съгласно правилата на честта.

Долуподписаните заявяват следното:

1. Въз основа на протокола от 9 април 19… година, съставен в Лвов от господата Зджислав Зигулски и Тадеуш Кадиж във връзка с делото на господин Ладислав Годулечни против господин Казимир Япол, въз основа освен това на декларацията на съда на честта от 18 юни 19… година, която е издадена в Лвов по същото дело, и като се има пред вид, че двата документа напълно се схождат, става ясно, че по причина на своето систематично държане, което не се покрива с понятието за чест, господин Казимир Япол не може да бъде третиран като джентълмен.

2. Долуподписаните теглят от гореизложеното всички налагащи се изводи и констатират, че господин Казимир Япол напълно е загубил достойнството да бъде призоваван на дуел.

3. Същите смятат за несъвместимо със своята личност да разрешават въпроси на честта или да посредничат за тяхното уреждане спрямо човек, който стои извън пределите на честта.

С оглед на това фактическо положение долуподписаните обръщат внимание на господин Станислав фон Зутавски върху това, че е безсмислено да търси правото си от господин Казимир Япол по пътя на правилата за честта и го съветват да се отнесе до наказателното правосъдие, за да не му нанесе нови вреди едно лице, което е във висша степен недостойно да даде удовлетворение по пътя на честта, а именно господин Казимир Япол. (Датирано и подписано:) Д-р Антони Чишински, Щефан фон Розински“

По-нататък Ханс Касторп прочете:

„Протокол

на свидетелите на инцидента между господин Станислав фон Зутавски, господин Михаел Лодиговски и господата Казимир Япол и Януш Теофил Ленарт в бара на казиното в Д. на 2 април 19… година между 7 1/2 и 7 3/4 часа вечерта.

Тъй като господин Станислав фон Зутавски, въз основа на декларацията на своите секунданти господата д-р Антони Чишински и Щефан Розински във връзка с деянието на господин Казимир Япол от 28 март 19… година, стигна, след зряло размисляне, до убеждението, че препоръчаното му съдебно преследване на въпросния господин Казимир Япол за тежката обида и оклеветяването на съпругата му Ядвига не ще може да му даде удовлетворение, защото:

1. Съществува оправдано подозрение, че господин Казимир Япол не ще се яви в дадения момент пред съда и с оглед на факта, че е австрийски поданик не само ще затрудни, но дори ще направи невъзможно по-нататъшното му преследване;

2. тъй като освен това една наказателна присъда над господин Япол не би била в състояние да изкупи обидата, посредством която господин Казимир Япол се опита да опозори дома на господни Станислав фон Зутавски и неговата съпруга Ядвига;

3. то господин Станислав фон Зутавски избра по-краткия и по негово убеждение най-целесъобразен път, особено след като по индиректен начин разбра, че господин Казимир Япол възнамерява да напусне на следния ден тукашните места,

и на 2 април 19… година между 7 1/2 и 7 3/4 часа вечерта, в присъствието на своята съпруга Ядвига и на господата Михаел Лодиговски и Игнац фон Мелин, здравата наплеска господин Казимир Япол, който се намираше в американския бар на тукашното казино пред чаша спиртно питие и в компанията на господин Януш Теофил Ленарт и две непознати момичета.

Непосредствено след това господин Михаел Лодиговски наплеска господин Казимир Япол, като добави, че така му се пада заради тежките обиди, които е нанесъл на госпожица Крилова и на него самия.

Веднага след това господин Михаел Лодиговски наплеска господин Януш Теофил Ленарт заради неокачествимата неправда по отношение на господин и госпожа фон Зутавски, след което и господин Станислав фон Зутавски, без да се бави нито минута, многократно плеска господин Януш Теофил Ленарт за клеветническото опетняване на съпругата му, както и на госпожица Крилова.

Господата Казимир Япол и Януш Теофил Ленарт през всичкото това време се държаха напълно пасивно. (Датирано и подписано:)

Михаел Лодиговски,

Игн. фон Мелин“

Вътрешните обстоятелства не позволиха на Ханс Касторп да се посмее на тая градушка от плесници, както сигурно други път би постъпил. Той се бе разтреперал, докато четеше; от документите бе очевидно и безупречното спазване на студентския корпоративен устав от едната страна, и мошеническото, лениво безчестие на другата; цялото това малко отживяло, но внушително противоречие дълбоко го развълнува. Тъй бе и с останалите. Навсякъде оживено проучваха и със стиснати зъби обсъждаха полската история и правилата на честта. Малко отрезвително подейства един контрапозив на господин Казимир Япол, където се изтъкваше следното: на фон Зутавски било много добре известно, че той, Япол, на времето, в Лвов, бил обявен от някакви празноглави фанфарони за лишен от достойнството да се дуелира и всичките негови незабавни и решителни постъпки били чиста маймунщина, тъй като предварително бил знаел, че не ще му се наложи да се бие. Освен това фон Зутавски се бил отказал да преследва него, Япол, по съдебен ред поради една-единствена причина: както всеки, тъй и сам той, фон Зутавски, много добре знаел, че съпругата му Ядвига го е снабдила с цяла сбирка рога, което той, Япол, като нищо щял да докаже, а що се отнасяло до поведението на Крилова, то едва ли щяло да й направи чест пред съда. Между впрочем само неговото, на Япол, недостойнство да се дуелира било документирано и нищо не пречело да бъде извикан на дуел неговият събеседник Ленарт, но фон Зутавски не искал да се излага на опасност, оправдавайки се изобщо с въпросната декларация. За ролята, която в цялата тая история играл господин Азарапетиан, не желаел да говори. Що се отнасяло обаче до инцидента в бара на казиното, то той, Япол, макар и да не бил нито вързан в устата, нито лишен от остроумие, все пак бил човек до немай-къде слаботелесен; със своите приятели и необикновено яката Зутавска фон Зутавски имал физическо надмощие, още повече, че двете дамички, които се намирали в тяхната, на Япол и Ленарт, компания, били наистина весели създания, но били плашливи като кокошки; ето защо той, за да предотврати едно дивашко сбиване и публичния скандал, накарал Ленарт, който искал да се отбранява, да кротува и ради бога да изтърпи краткотрайните контакти с господата фон Зутавски и Лодиговски, които били съвсем безболезнени и които другите хора в бара сметнали за приятелска закачка.

Толкова за Япол, който естествено трудно можеше да се спаси. Неговите корективни обяснения успяха само повърхностно да нарушат хубавия контраст между честта и мизерията, според както бе изтъкнат от констатациите на противната страна; пък и той не разполагаше с размножителната техника на Зутавски и съдружие, защото можа да раздаде на хората само няколко машинописни копия от своята реплика. В замяна на това ония протоколи, както вече казахме, стигнаха до всекиго, дори до съвсем чужди хора. Нафта и Сетембрини например също ги бяха получили — Ханс Касторп ги видя в ръцете им и за свое учудване забеляза, че и те ги разглеждат с ожесточени лица и странно увлечение. Той очакваше да види поне у Сетембрини оня весел присмех, който не можа да открие у себе си поради царящите вътрешни обстоятелства. Но всеобщата зараза, която Ханс Касторп наблюдаваше, очевидно упражняваше и върху бистрия ум на масона един натиск, който задавяше смеха му и го правеше не на шега възприемчив за прелестите на боя с плесници, а освен това този човек на живота бе помръкнал поради своето здравословно състояние, което проклинаше и ядно и със самопрезрение се срамуваше от него — то сякаш за подбив понякога се подобряваше, но всъщност бавно и неудържимо се влошаваше и по онова време вече през ден го принуждаваше да пази леглото.

Нафта, неговият съквартирант и опонент, не беше по-добре. И в неговия организъм напредваше болестта, която бе физическата причина или, да кажем, предлогът, поради който неговата орденска кариера стигна до такъв ранен край; надморската височина и разреденият въздух не можеха да спрат нейното развитие. И той често бе на легло; гласът му още по-често прозвучаваше като пукната чиния, когато заговореше, а той говореше много, особено когато дигнеше температура, говореше по-рязко и по-язвително от всякога. Ония идейни съпротивителни сили срещу болестта и смъртта, чиято капитулация пред надмощието на подлата природа причиняваше такава болка на Сетембрини, трябва да бяха чужди за дребничкия Нафта; затова и той посрещаше влошаването на телесното си състояние не с печал и мъка, а с една язвителна веселост и несравнима нападателност, с такава встрастеност към духовно съмнение, към отрицанието и с една обърканост, която до краен предел дразнеше меланхолията на другия и всеки ден все повече изостряше техните интелектуални спорове. Ханс Касторп естествено можеше да говори само за тези, на които бе присъствал. Но почти бе сигурно, че той не бе пропуснал нито един спор, защото неговото присъствие, присъствието на педагогическия обект, бе необходимо, за да се разпалят по-значителни прения. И ако не спестяваше на господин Сетембрини мъката, намирайки проклетиите на Нафта за интересни, той все пак трябваше да признае, че те в края на краищата надвишават всяка мярка и доста често прекрачват границата на душевно здравите люде.

Този болен не притежаваше силата или добрата воля да се издигне над болестта, а виждаше света само в нейния образ и под нейния знак. За голяма досада на господин Сетембрини, който би предпочел да изгони от стаята заслушания питомец или поне да му затисне ушите, той заявяваше, че материята била един крайно лош материал, за да може да се осъществи в нея духът. Да се стреми човек към това, било глупост. Какво произлизало от такъв стремеж? Една карикатура! Като действителен резултат от прехвалената Френска революция се получила капиталистическата буржоазна държава — една приятна изненада, която се надявали да подобрят, като универсализират тая гадост. Световната република, голямо щастие, няма що! Прогрес? Ах, касаело се до известния болен, който постоянно променял положението си, защото се надявал да получи по този начин облекчение. Непризнатата, но потайно всеобщо разпространена мечта за война била израз на това състояние. Тя щяла да настъпи, тази война, макар че щяла да има съвсем други последствия, не тия, които си представяли подпалвачите. Той намери повод да изкаже мнението си по този въпрос, когато през есента се разхождаха по главната улица и като заваля дъжд, всички, сякаш по команда, отвориха чадърите над главите си. Това му послужи за символ на малодушието и просташкото изнежване, които били резултат на цивилизацията. Един инцидент и менетекел като потъването на парахода „Титаник“ имал атавистично, но действително ободряващо въздействие. Оттам и голямата шумотевица за повече сигурност в „транспорта“. Изобщо винаги се надигало най-голямо възмущение, когато „сигурността“ изглеждала застрашена. Печална история, която със своята хуманитарна отпуснатост много прилично съответствала на вълчата суровост и подлост на икономическото полесражение, каквото представлявала буржоазната държава. Война, война! Той бил съгласен да има война и всеобщата похотливост в тая насока му изглеждала сравнително почтена.

Ала щом като господин Сетембрини въведе в разговора думата „справедливост“ и препоръча този висш принцип като профилактично средство срещу вътрешно и външнополитически катастрофи, оказа се, че Нафта веднага постави под съмнение тази духовна категория и се опита да я охули, макар че току-що бе въздигал духовното начало дотам, че бе смятал неговото земно оформяне за непостижимо. Справедливост! Беше ли тя едно понятие, достойно за боготворене? Божествено понятие? Понятие от първа степен? Бог и природата бяха несправедливи, те имаха свои любимци, изливаха по избор своята благодат, закачаха на едного опасно отличие, а другиму определяха, лека, обикновена орис. А човекът с воля? За него справедливостта бе, от една страна, сковаваща слабост, бе самото съмнение, а от друга — тръба, която призоваваше към необмислени дела. И тъй като човекът, за да остане в пределите на нравствеността, винаги трябваше да коригира „справедливостта“ в единия смисъл посредством „справедливостта“ в другия смисъл, то къде остават безусловността и радикализмът на това понятие? Между впрочем човек бе „справедлив“ или спроти една гледна точка, или спроти друга. Останалото бе либерализъм, а с тая дума днес дори и куче не можеше да се примами от мястото му край печката. Справедливостта бе себепонятно една празна словесна шушулка на буржоазната реторика; за да стигне човек до действие, би трябвало преди всичко да знае за коя справедливост става дума: за тази, която иска да даде всекиму неговото, или за тази, която иска да даде на всички едно и също.

Ние тук само напосоки измъкнахме от безбрежието един пример за това как той си бе наумил да разстройва разума. Но още по-зле ставаше, когато отваряше реч за науката — в която не вярваше.

Не вярва в нея, казваше той, защото човек бил напълно свободен да й вярва или да не й вярва. Тя била вяра, както всяка друга, само че по-лоша и по-глупава от всички други, а самата дума „наука“ била израз на най-тъпия реализъм, който не се свенял да приеме или да определи за чиста монета твърде съмнителните отражения на обектите в човешкия интелект и оттам да извлече най-бездушната и безнадеждна догматика, която някога била натрапвана на човечеството. Като че ли понятието за един сам по себе си съществуващ сетивен свят не било най-смешното от всички вътрешни противоречия! Но модерната естествена наука живее като догма единствено благодарение на метафизичната предпоставка, че познавателните форми на нашата организация, нашето пространство, време и причинност, всред които протича светът на явленията, са реални отношения, съществуващи независимо от нашето познание. Тази монистическа теза била най-наглото безсрамие, предлагано някога на духа. Пространство, време и причинност, това значело по монистически: развитие — и ето ви централната догма на свободомислещата атеистична лъжерелигия, с която смятат да обезсилят Първата книга Мойсеева и да й противопоставят една затъпяваща басня на просветено знание, като че ли Хекел бил присъствал на създаването на земята. Емпирия! Мировият ефир бил може би точно такъв? Атомът, тази мила математическа шега за „най-малката неделима частица“, бил доказан? Учението за безкрайността на пространството и времето почивало сигурно върху опита? Всъщност, ако сме предпоставели малко логика, щели сме да стигнем до един весел резултат и опит с тая догма за безкрайността и реалността на пространството и времето: до резултата на небитието. Именно до прозрението, че реализмът е чист нихилизъм. Защо? По простата причина на това, че отношението на която и да е величина към безкрайното било равно на нула. Нямало величина в безкрайното, нито пък времетраене и промяна във вечността. Всред пространствения безкрай не могло да има дори две точки една до друга, камо ли пък тела, а за движение и да не сме говорели — защото всяка дистанция там математически била равна на нула. Това той, Нафта, констатирал, за да обори безочливостта, с която материалистичната наука представяла като абсолютно познание своите астрономически измишльотини, своя вятърничав брътвеж за „вселената“. Достойно за оплакване човечество, което се било оставило да му вдъхнат, посредством едно самохвално надуване на разни нищожни числа, чувството за собствено нищожество, което се било оставило да му отнемат патоса на собственото значение! Защото все пак можело горе-долу да се сметне за търпимо това, че човешкият разум и човешкото познание се придържат към земното и в тая сфера третират като реални своите преживявания на субективно-обективното. Ала когато те пресегнели отвъд, към вечната загадка, отдавайки се на тъй наречената космология и космогония, играта преставала да е игра и самонадеяността стигала до върха на чудовищността. Какво порочно безсмислие било всъщност това да пресмятат „разстоянието“ от земята до някоя звезда в трилиони километри или пък в светлинни години и да си въобразяват, че с такова цифрово лъготене ще дадат на човешкия дух възможност да прозре същината на безкрайността и вечността — след като безкрайността нямала нищо общо с величините, нито пък вечността с времетраенето и времеизмерването, защото те в никой случай не били някакви природонаучни понятия, а тъкмо напротив: чисто и просто налагали отмяната на това, което наричаме природа! Той наистина хилядократно предпочитал простодушието на едно дете, което смята звездите за дупки върху небесния свод, през които прозира вечната светлина, пред целия този пуст, противоразумен и самомнителен брътвеж, който монистическата наука разпространява за „всемира“.

Сетембрини го попита дали сам споделя онази детска вяра, що се отнася до звездите, на което той отвърна, че си запазва правото да бъде смирен и свободата да бъде скептичен. Оттук можеше за лишен път да се заключи какво разбираше Нафта под „свобода“ и докъде можеше да изведе едно такова понятие. И стига господин Сетембрини да не бил имал основания да се бои, Ханс Касторп спокойно можел да намира всичко това за интересно.

Проклетията на Нафта се отличаваше с едно издебване на случаи, при които можеше да се открият слабости на прогреса, покоряващ природата, да се установят у неговите носители и пионери човешки поврати към ирационалното. Авиаторите, летците, казваше той, били твърде неприятни и съмнителни индивиди, а преди всичко крайно суеверни. Те взимали със себе си на борда свинчета-талисмани и живи врани, плюели трикратно наляво и надясно, предпочитали да карат с ръкавиците на преуспели пилоти. Как можело да се съгласува това примитивно безразсъдство с лежащия в основата на професията им мироглед? Противоречието, което бе изтъкнал, го възхити, изпълни го със задоволство; той надълго и нашироко се зае да им го изяснява… Но ние вадим из един неизчерпаем източник образци от враждебността на Нафта, докато имаме да разказваме за редица съвсем конкретни работи.

Един следобед през февруари господата се събраха, за да направят излет до Монщайн, на час и половина път с шейна от мястото на тяхното ежедневие. Бяха Нафта и Сетембрини, Ханс Касторп, Ферге и Везал. Те заминаха в две шейни, всяка с по един кои — Ханс Касторп с хуманиста, Нафта с Ферге и Везал, който бе седнал до кочияша, — тръгнаха, здравата навлечени, в три часа от жилището на двамата опоненти и докато звънчетата весело огласяха тихия снежен пейзаж, се заизкачваха в южна посока по десния склон покрай Фрауенкирх и Гларис. Насреща им скоро заваля сняг, така че само назад можеше да се провиди една бледа синя ивица над веригата на Ретикон. Студът бе силен, планината мъглива. Пътят, но който се движеха, бе тесен, без перила, изсечен между ската и урвата; той стръмно водеше към гъстия елов лес. Караха ходом. Често ги пресрещаха спускащи се спортни шейни, чиито водачи слизаха, докато се разминат. Още по-голяма предпазливост се налагаше при разминаването с шейни, запретнати е по два коня един зад друг, които още преди завоите се обаждаха със своите нежни, предупреждаващи звънчета. Близо до целта се разкри красива гледка към един скалист дял на Цюгенския проход. Пред малката странноприемница на Монщайн, която се наричаше „курортно казино“, се измъкнаха от одеялата и като оставиха шейните, продължиха няколко крачки, за да хвърлят поглед в югоизточна посока към Шулзерграт. Гигантската стена, висока три хиляди метра, бе обвита в мъгли. Само някъде си стърчеше из облаците един извисен до небето зъб, неземен, сякаш дворец на боговете — далечен и свещено недостъпен. Ханс Касторп бе много възхитен и подкани другите също да се полюбуват на гледката. Той бе изпаднал в някакво чувство на подчинение, е което изрече думата „недостъпен“, а това даде повод на господин Сетембрини да изтъкне, че естествено на оная скала непременно е стъпвал човешки крак. Изобщо нямало вече такова нещо: недостъпност и някаква природа, където да не е стъпвал човешки крак. Едно малко преувеличение и фанфаронство, отвърна Нафта. И той спомена Монт Еверест, който и до днес отхвърлял с леден отказ нахалното любопитство на човека, и по всичко, личало, че и занапред ще пребъде тъй сдържан. Хуманистът се ядоса. Господата се върнаха до „казиното“, пред което освен техните шейни имаше и други, вече разпрегнати.

Тук можеше и да се отсяда по-дълго време. На горния етаж имаше номерирани хотелски стаи. Там се намираше и трапезарията — в селски стил и добре затоплена. Излетниците поръчаха на услужливата съдържателна закуска: кафе, мед, бял хляб и крушова пита, специалитет на това заведение. На кочияшите изпратиха червено вино. Гости — швейцарци и холандци седяха на други маси.

Имахме желание да кажем, че затоплени от горещото и достойно за похвала кафе, нашите петима приятели се отдадоха на възвишен разговор. Но нямаше да бъдем точни, защото този разговор всъщност представляваше един монолог — след приноса от по няколко думи, който другите направиха, разговорът бе поет само от Нафта; този монолог бившият йезуит произнесе по един твърде странен и скандализиращ компанията начин: той се обръщаше с любезен, поучителен тон изключително към Ханс Касторп; към господин Сетембрини, който седеше от лявата му страна, се бе извърнал с гръб, а и на другите господа не обръщаше никакво внимание.

Трудно би било да назовем с едно име темата на неговата импровизация, която Ханс Касторп следеше, кимайки полуутвърдително с глава. Пък и тя не третираше някакъв хомогенен предмет, защото свободно се занимаваше с въпроси на духа, които навремени леко докосваше; главната му цел бе да докаже по един обезсърчаващ начин двойнствеността на духовните жизнени прояви, дългоцветното непостоянство на изведените от тях велики идеи и тяхната непригодност за борба — да изтъкне в каква сменяща безспир багрите си одежди се появява на земята абсолютното.

Във всеки случай бихме могли да определим лекцията му като отнасяща се до проблемата за свободата, която той третираше в една объркваща насока. Между другото той говори за романтизма и за обаятелното двусмислие на тия европейски движения от началото на 19 век, пред които рухнали идеите на реакцията и на революцията, доколкото не се обединили в някоя по-възвишена идея. Защото естествено било до немай-къде смешно да се свързва понятието революция изключително с понятието прогрес и с победно настъпващото просвещение Европейският романтизъм бил преди всичко едно освободително движение: антиакадемично, насочено против класицизма и старофренския вкус, против старата школа на разума, чиито защитници той подигравал като глави с напудрени перуки.

И Нафта се спря на освободителните войни, на фихтеанските възторзи, на оня изпълнен с опиянение и песен народен бунт против една непоносима тирания — когато за съжаление, само, хе-хе, свободата въплътявала тъй наречените идеи на революцията. Много весело: с гръмогласни песни се засилили да разбият революционната тирания в полза на реакционния монархически ботуш и това направили за свободата. Младият му слушател можел да забележи тук разликата или дори противоречието между външна и вътрешна свобода — а същевременно и щекотливия въпрос коя несвобода най-вече, хе, хе, най-малко е съвместима с честта на една нация.

Всъщност свободата била повече едно романтическо, отколкото просветителско понятие, защото заедно с романтиката то криело в себе си и крайно обърканата плетеница на човешките експанзионистични нагони, и пламенното, стесняващо изтъкване на собственото „аз“. Индивидуалистичната жажда за свобода предизвикала исторически-романтичния култ към личните достойнства, който бил войнолюбив и който хуманитарният либерализъм наричал мракобесен, ако и той също да проповядвал индивидуализъм, само че малко по-друг. Индивидуализмът бил романтично средновековен в своето убеждение за безкрайното, за космическото значение на отделното същество, отдето произхождали и учението за безсмъртието на душата, геоцентричното учение и астрологията. От друга страна, индивидуализмът влизал в склада на либерализиращия хуманизъм, който бил склонен към анархия и на всеки случай искал да съхрани миличкия индивид — да не би да го пожертват пред общността. Това било индивидуализъм, един път това, а друг път онова — една дума за много неща.

Ала трябвало да се признае, че патосът на свободата бил създал най-блестящите врагове на свободата, най-остроумните рицари на миналото в борба с безбожно разрушителния прогрес. И Нафта назова Арнд, който проклинал индустриализма и възвеличавал аристокрацията, назова Гьорес, който бил автор на християнската мистика. А дали пък мистиката нямала нещо общо със свободата? Дали пък тя не била антисхоластична, антидогматична, антисвещеническа? Човек естествено бил принуден да съзре в йерархията една сила на свободата, защото тя заприщила пътя на неограничената монархия. А мистиката на късното Средновековие доказала своята либерална същност като предвестница на реформацията — на реформацията, хе, хе, която от своя страна пък представлявала една неразплитаемо степана тъкан от свобода и средновековен поврат…

Делото на Лутер… Е, да, то имало достойнството да демонстрира с най-сурова нагледност съмнителната същина на самото дело, на делото изобщо. Дали слушателят на Нафта знаел какво нещо е делото? Дело например било убийството на държавния съветник Коцебу, извършено от корпорирания студент Занд. Какво, казано с езика на углавното съдопроизводство, „въоръжило ръката“ на младия Занд? Възторгът на свободата, разбира се. Но ако човек погледнел по-отблизо, подбудата нямало всъщност да бъде този възторг, а по-скоро един морален фанатизъм и ненавистта към шовинистичното леконравие. От друга страна, Коцебу бил имал зад гърба си и руска служба — в полза на Свещения съюз, значи — и Занд бил нанесъл удара заради свободата… което пък естествено отново ставало невероятно поради обстоятелството, че между най-близките му приятели имало йезуити. Вкратце, каквото и нещо да било делото, то във всеки случай било лошо средство за проява на недвусмислие, а и малко допринасяло за избистрянето на духовните проблеми.

— Бива ли да си позволя запитването дали скоро възнамерявате да турите край на вашите цинизми?

Въпроса бе задал Сетембрини, и то с натъртване. Той бе седял, бе барабанил с пръсти върху масата, бе си засуквал мустаците. Но сега — стига! Търпението му беше се изчерпало. Той седеше изправен, повече от изправен: пребледнял, той, така да се каже, седейки се бе понадигнал на пръсти, тъй че вече само бедрата му докосваха седалката на стола; черните му очи светкавично пресрещнаха врага, който се бе извърнал към него с престорено удивление.

— Как благоволихте да се изразите? — гласеше контравъпросът на Нафта.

— Аз благоволих — каза италианецът и преглътна, — аз благоволих да се изразя в смисъл, че съм решен да не ви оставя вече да безпокоите незащитения младеж с вашите двусмислия!

— Господине, предупреждавам ви да мерите думите си!

— Едно такова предупреждение, господине, е напълно излишно. Аз съм свикнал да си меря думите и те най-точно са съобразени с обстоятелствата, когато настоявам, че начинът, по който съблазнявате, смущавате духовно и омаломощавате нравствено един и без това колеблив младеж, представлява безчестие и едва ли може да бъде наказан достатъчно строго само с думи…

При думата „безчестие“ Сетембрини удари с длан върху масата и като изтика стола си назад, напълно се изправи — знак за всички останали да сторят същото. От масите с наострени уши погледнаха към тях — всъщност само от една маса, швейцарците си бяха вече отишли и само холандците със слисани лица се вслушваха в избухващото пререкание.

Всички, значи, бяха застанали прави като свещи около нашата маса: Ханс Касторп и двамата противници, а насреща им Ферге и Везал. И петимата бяха пребледнели, очите им бяха разширени, устата потрепваха. Не биха ли могли тримата непричастни да направят опит и да въздействат успокоително, да понижат напрежението с някоя и друга шеговита забележка, да обърнат всичко на добро с някое и друго увещаващо човечно слово? Те не направиха такъв опит. Попречиха им вътрешните обстоятелства. Те стояха и трепереха, а ръцете им неволно се свиваха във вестници. Дори А. К. Ферге, комуто, както вече споменахме, всичко по-възвишено бе чуждо и който още от самото начало се бе отказал да предвижда последиците от тази крамола — и той бе убеден, че тук въпросът се слага ребром и че човек, сам увлечен в потока на събитията, нищо друго не може да стори, освен да ги остави да се размотават.

Неговите бухнати добродушни мустаци живо се подигаха и спускаха.

Беше тихо и затова чуха как Нафта скърца със зъби. Тук Ханс Касторп изпита нещо подобно както при настръхналата коса на Видеман: той бе смятал, че това е само фраза и в действителност не се среща. Сега обаче Нафта наистина скърцаше всред тишината — един ужасно неприятен, дивашки и фантастичен шум, който все пак се явяваше като признак за някакво страхотно самоовладяване, защото той не извика, а тихо и с един вид задъхващ се полусмях каза:

— Безчестие? Наказание? Нима се разритаха нравоучителните магарета? Нима дотам стигнаха педагогическите стражари, че вадят саби от ножници? Това наричам аз успех — за началото, — леко постигнат успех, както с пренебрежение добавям, щом като една толкова безобидна закачка се оказа достатъчна и накара бдителната нравственост да надене ризницата! Останалото ще се уреди, господине. И „наказването“, и то. Надявам се, че вашите граждански принципи не ще ви попречат да знаете какво ми дължите, иначе бих бил принуден да подложа на изпитание тия принципи със средства, които…

Господин Сетембрини се изпъчи, което даде повод на Нафта да настави:

— Аха, виждам, че това няма да се наложи. Аз ви се пречкам, и вие ми се пречкате — е, добре, ще разрешим това недоразумение на подходящото място. За момента само едно. Вашият набожнически страх за схоластичния идеен блясък на якобинската революция счита за педагогическо престъпление начина, по който разколебавам младежта, по който обръщам всички категории с краката нагоре, по който лишаваме идеите от академичното им морално достойнство. Този страх е до немай-къде оправдан, защото вашата хуманност е загубена, бъдете уверен в това — загубена и пропаднала. Тя днес вече е само една старомодна плитка, една класицистична нелепост, една духовна досада, която предизвиква прозевки и на която се готви да тури край новата, нашата революция, господине. Когато сеем съмнения — много по-дълбоки, отколкото вашето скромно просвещение би могло да си представи, ние добре знаем какво вършим. Само от радикалният скептицизъм, от моралния хаос ще произлезе Абсолютното, свещеният терор, от който се нуждае нашето време. Това за мое оправдание и за ваше поучение. Останалото е на друга страница. Ще ви се обадя.

— Аз пък ще ви се откликна, господине! — извика по него Сетембрини, защото йезуитът бе напуснал масата и бърже се отправи към закачалката, за да си вземе коженото палто. После масонът тежко се отпусна на стола и притисна с ръце сърцето си.

— Distruttore! Cane arrabiato! Bisogna ammazzarlo![35] — изхриптя той задъхан.

Другите все още стояха изправени около масата. Мустаците на Ферге продължаваха да се издигат и спускат. Ханс Касторп си подпираше брадичката както на времето дядо му, защото вратът му трепереше. Всички си мислеха колко малко бяха очаквали на тръгване такива работи. Всички, без да се изключи господин Сетембрини, едновременно си помислиха: какво щастие, че дойдоха с две шейни, а не с една, обща. Това засега улесняваше връщането. Ами после?

— Той ви извика на дуел — каза Ханс Касторп унило.

— Без съмнение — отговори Сетембрини и вдигна поглед към него, за да се извърне веднага отново и да подпре глава с ръка.

— Приемате ли? — пожела да се осведоми Везал.

— Иска ли питане? — отговори Сетембрини, като се взря и в него за момент… — Господа — продължи той и се изправи напълно овладян, — съжалявам за изхода на нашата разходка, ала всеки мъж трябва да бъде готов на такива инциденти в живота си. На теория аз не одобрявам дуела, съобразявам се със закона. На практика обаче работата е друга; пък и има положения, когато противоречията… с една дума, стоя на разположение на този господин. Добре, че на младини съм се занимавал малко с фехтовка. Няколко часа упражнение отново ще ми разиграят китката. Да вървим! Подробностите ще трябва да се уговорят. Предполагам, че онзи господин вече е наредил да запретнат.

На връщане за Ханс Касторп настъпиха моменти, когато му се завиваше свят от ужаса на предстоящите събития — а и по-късно, особено когато се разбра, че Нафта не дава и дума да се издума за някакво хладно оръжие, а настоява за дуел с пистолети, и че действително има право да избира оръжието, защото съгласно правилата на честта той е обиденият. Моменти, казваме, настъпиха за младия човек, когато той можа до известна степен да освободи разума си от всеобщото заплитане и замъгляване поради вътрешните обстоятелства и се убеждаваше, че всичко това е някакво безумие, което трябва да се предотврати.

— Ако беше налице една истинска обида! — викаше той в разговор със Сетембрини, Ферге и Везал, когото Нафта още на връщане бе спечелил за секундант и който служеше за връзка между двете страни, обида от граждански, публичен характер! Ако единият бе опръскал с кал почтеното име на другия, ако се касаеше до някаква жена, до някаква толкова очевидна фаталност в живота, че да няма никаква възможност за споразумение! Добре, за такива случаи няма друг изход, освен дуела и можем дори да го приемем за добър обичай, благодатен и практичен при някои заплетени обстоятелства — разбира се, когато и честта е била удовлетворена, и работата е минала горе-долу благополучно, та може да се каже: противниците се разделиха помирени. Но какво е сторил той? Не че искам да го защищавам, аз само питам какво е сторил, за да ви обиди. Обърна всички категории с краката нагоре. Лиши, както се изрази, идеите от академичното им достойнство. Това ви накара да се почувствате обиден… с право, нека приемем, че е тъй…

— Нека приемем? — повтори господин Сетембрини и го погледна.

— С право, с право! С това той ви обиди. Но той не ви опозори! Моля ви се, тук има разлика! Касае се до абстрактни неща, до духовни. С духовни неща може да бъде обиден някой, но не може да бъде опозорен. Това е максима, която всеки съд на честта би възприел, искрено ви уверявам, види бог. А затова и думите, дето му ги наговорихте за „безчестие“ и „строго наказване“, не са опозоряващи, те бяха казани в духовен смисъл, всичко се отнася до духовната сфера и няма нищо общо с личната, където единствено може да има някакво опозоряване. Духовното никога не може да бъде лично, ето ви допълнението и разяснението на максимата и затова…

— Грешите, приятелю — настоя господин Сетембрини със затворени очи. — Грешите първо с хипотезата, че духовното не може да придобие личен характер. Не би трябвало да твърдите това — каза той и се усмихна тънко и болезнено. — Заблуждавате се преди всичко във вашата преценка на духовното, което очевидно намирате твърде слабо, за да предизвиква конфликти и страсти, изострени като тези, които ни носи реалният живот и които не оставят никакъв друг изход освен пътя на оръжието. All’incontro![36] Абстрактното, пречистеното, идеалното е същевременно и абсолютното, то всъщност е строгото и то крие в себе си много по-дълбоки и по-радикални възможности за ненавист, за безусловна и непримирима вражда, отколкото социалният живот. Нима се учудвате, че то има дори едно по-непосредствено и по-неумолимо отношение към ситуацията „ти или аз“, към радикалната по същество ситуация, към дуела, към физическата разправа? Дуелът, приятелю, не е „обичай“ като кой да е друг. Той е последното нещо, възвръщането към първобитното състояние на природата, само леко притъпено благодарение на някои правила от рицарски характер, които са много повърхностни. Съществено в положението остава чисто и просто първичното, физическата разправа, и всеки мъж е длъжен да бъде дорасъл за това дело, колкото и да се е отдалечил от естественото. В това положение той всеки ден може да изпадне. Който не е в състояние да защити идеалното със своята личност, със своята мишница и със своята кръв, той не е достоен за него, а и за най-одухотворения човек е важно да остане мъж.

Тъй Ханс Касторп си получи мъмренето. Какво можеше да възрази? Той замълча — потиснат, замислен. Словата на господин Сетембрини бяха сдържани и логични и все пак в тях прозвучаваше нещо чуждо и неестествено. Мислите му не бяха негови мисли, а хрумването за дуела съвсем не бе негово: той го бе заел от малкия терорист Нафта; неговите мисли бяха сковани от общите вътрешни обстоятелства, които бяха превърнали добрия разум на господин Сетембрини в свой слуга и свое сечиво. Как духовното, защото било строго, трябвало неумолимо да ни изведе до животинското, до разрешаването на спорове посредством физическа разправа? Ханс Касторп се опълчи против това положение или всъщност опита се да го стори… и за свой ужас установи, че и той не може. Те и в него бяха могъщи, тия вътрешни обстоятелства, не, и той не беше човекът, който би могъл да се отскубне. Страхотно и необоримо го връхлетя възпоминанието как Видеман и Зоненшайн бяха изпаднали в безизходицата на една животинска схватка и той с ужас разбра, че в края на краищата оставаше само физическото начало, ноктите, зъбите. Да, да, трябваше да се бият, защото тъй можеше да се спаси онова притъпление на първобитното състояние посредством рицарските правила… Ханс Касторп предложи на господин Сетембрини да му стане секундант.

Той получи отказ. Не, не прилягало, не подобавало, тъй му отговориха — отначало господин Сетембрини с една усмивка, която беше тънка и болезнена, а после, след кратко размисляне, и Ферге, и Везал, които също без особена обосновка намериха, че не отивало Ханс Касторп да вземе по този начин участие в дуела. На полесражението можел евентуално да се яви само като неутрален наблюдател — защото такъв се предвиждал в рицарските предписания за притъпяване на животинското. Чрез устата на своя почетен довереник Везал сам Нафта се изказа в този смисъл и Ханс Касторп се задоволи с това. Свидетел или неутрален наблюдател — той на всеки случай получаваше възможност да упражнява въздействие при уговарянето на подробностите, което се оказа до немай-къде необходимо.

Защото Нафта бе надхвърлил всяка мярка със своите предложения. Настояваше за дистанция пет крачки и трикратна размяна на изстрели, ако това се наложело. Още вечерта, веднага след скарването, той предяви това безумно изискване чрез Везал, който напълно се бе превърнал в глашатай и застъпник на неговите необуздани интереси и с голяма упоритост поддържаше тия условия — отчасти съгласно полученото поръчение, отчасти и по свой личен вкус. Сетембрини естествено не възразяваше, но Ферге, като секундант, и неутралният Ханс Касторп бяха извън себе си; последният дори нагруби клетия Везал. Не го ли било срам, запита той, да се явява с такива отживели дивотии, когато се отнасяло до един чисто абстрактен дуел, в основата на който нямало никакво реално оскърбление! Като че ли не стигали пистолетите, та сега излизали с тия смъртоносни уточнявания. Тук нямало вече нито помен от рицарство — дали пък не щели да предявят допълнително изискване за стрелба през кърпа! Е, да, него, Везал, нямало да го обстрелват от такова разстояние, затова устата му били толкова кръвожадни — и тъй нататък. Везал сви рамене, за да изтъкне безмълвно, че са изправени пред една радикална ситуация, с което донякъде обезоръжи своите противници, които бяха склонни да забравят това. След много разправии на другия ден те все пак успяха да уговорят еднократна размяна на изстрели вместо трикратната и да прокарат ново разрешение на въпроса за разстоянието: двубойците щяха да застанат на петнадесет крачки един от друг и щяха да имат правото да пристъпят по пет крачки, преди да стрелят. Но и това те постигнаха само срещу уверението, че няма да се правят никакви опити за помирение. Впрочем никой от тях нямаше пистолети.

Господин Албин имаше. Освен лъскавия малък револвер, с който обичаше да плаши дамите, той притежаваше и чифт офицерски пистолети, белгийска направа, които почиваха върху кадифето на един общ калъф; тези автоматични браунинги имаха дръжки от кафяво дърво, в които се намираха пълнителите, имаха разни механизми от синееща се стомана и цеви с лъскави нарези, над чиито дула се мъдреха, дребни и фини, мушките. Ханс Касторп ги беше виждал на времето у този ветрогон и сега — против убежденията си, от чисто безпристрастие — предложи да ги поиска назаем.

Това и стори, като не скри от ветрогона истинската цел и настоя да получи честна дума за запазване на тайната; задачата се оказа лека: той се бе позовал на рицарските му чувства. Господин Албин дори показа на Ханс Касторп как да зарежда пистолетите и ги изпробва навън с по един изстрел във въздуха.

Всичко това отне време и тъй преминаха два дена и три нощи до срещата. Самото място бе изнамерено от Ханс Касторп: той бе предложил кът, осеян лете със сини цветя, където се бе усамотявал, за да „управлява“. Тук на разсъмване, на третата сутрин след сблъсъка, трябваше да се разреши спорът. Едва в навечерието, доста късно, Ханс Касторп, който бе много възбуден, се сети, че е необходимо да вземат и лекар на полесражението.

Той веднага се посъветва с Ферге по тоя въпрос, който се оказа много труден. Радамант наистина бе бивш корпориран студент, но не бе възможно да поискат от шефа на заведението да подкрепи такава незаконна работа, особено пък след като се касаеше до негови пациенти. Изобщо едва ли имаше някаква надежда да открият тук лекар, който би се явил в помощ за един дуел между двама тежко болни. При това, що се отнася до Кроковски, съвсем не бе сигурно дали тази специализирана в духовната сфера глава изобщо, разбира нещо от лекуване на рани.

Везал, когото набърже повикаха, им съобщи, че Нафта вече се бил изказал по въпроса — не искал лекар. Той не отивал на срещата, за да го мажат с мехлеми и да го превързват, а за да се бие, и то много сериозно. Какво щяло да настъпи след това, му било безразлично — работите все щели да се наредят. Това доста нерадостно изявление Ханс Касторп се опита да изтълкува в следния смисъл: Нафта всъщност смята, че няма да стане нужда от лекар. Нима и Сетембрини не каза на изпратения при него Ферге да изоставели този въпрос, той не го интересувал? Не бе съвсем безсмислено да се надяват, че противниците в действителност единодушно възнамеряват да избягнат кръвопролитието. Бяха преспали две нощи след онова пререкание, а сега щяха да преспят и трета. Протичащите часове охлаждат, проясняват, едно определено настроение не може да им противостои, без да се промени. Утре сутринта, когато стисне в ръката си огнестрелното оръжие, нито един от противниците нямаше да бъде такъв, какъвто бе бил вечерта след свадата. В най-лошия случай двамата щяха да действат само механично, подтиквани от честта, не от свободната си воля, за разлика от тогава, когато бяха в плен на страстите и убежденията си; сигурно би било възможно да се предотврати едно надделяване на тогавашния изблик над техните личности, каквито те щяха да бъдат в момента на дуела!

Ханс Касторп не бе на погрешен път със своите съждения, но той за съжаление не бе предвидил посоката на този път. Що се отнасяше до Сетембрини, той бе напълно прав. Но ако бе предполагал в каква насока щеше да промени Нафта намеренията си до решителния момент или в самия решителен момент, всичките вътрешни обстоятелства, поради които бе възникнала цялата история, нямаше да го принудят да допусне предстоящите събития.

В 7 часа слънцето далече още нямаше намерение да се покаже иззад върха, но навън въпреки мъглата се бе развиделило, когато след една неспокойно прекарана нощ Ханс Касторп напусна санаториума „Бергхоф“, за да се отправи към мястото на срещата. Момичетата, които чистеха в хола, учудени вдигнаха глава към него. Но главният вход не бе заключен: Ферге и Везал, поотделно или заедно, сигурно бяха вече минали оттам, за да заведат до полесражението — единият Сетембрини, а другият Нафта. Той, Ханс, тръгна сам, тъй като в качеството си на неутрален не можеше да се присъедини към нито една от страните.

Той вървеше машинално, подчинен на обстоятелствата и тласкан от чувството за чест. Това, че щеше да присъства на срещата, бе себепонятно. Невъзможно бе да не отиде и да изчака в леглото резултата, първо, защото — но първото той не изтъкна, а направо премина към второто, — второ, защото не биваше да остави нещата да се развиват както си щат. Още нищо лошо не бе се случило, слава богу, и нямаше защо да се случи нещо лошо, то бе дори невероятно. Всички бяха принудени да станат преди съмване и сега трябваше, без да закусят, да се съберат рано въпреки лютия мраз — тъй бяха се уговорили. Но после, под въздействието на неговото присъствие, всичко щеше без съмнение да се обърне на добро, да се проясни — по начин, който не можеше да се предвиди и който нямаше защо да се отгатва, тъй като опитът учеше, че и най-незначителното събитие протича другояче, а не както човек си го е представял.

Все пак тая утрин му бе най-неприятната, откак се бе запомнил. Отпаднал и недоспал, изнервен, Ханс Касторп едва сдържаше зъбите си да не затракат и вътре в него вече възникваше силното изкушение да не се поддава на самоуспокоението. Пък и времената бяха едни такива, съвсем особени… Сломената вследствие на свадата дама от Минск, беснеещият ученик, Видеман и Зоненшайн, полската разправия около плесниците нестройно се заизреждаха в паметта му. Той не можеше да си представи, че пред очите му, в негово присъствие, двамата ще стрелят един по друг, че ще стигнат до кръвопролитие. Ала когато се сети какво в действителност бяха извършили Видеман и Зоненшайн пред тия същите негови очи, той се усъмни и в себе си, и в околния свят, изтръпвайки под полушубката си — при което впрочем все пак и въпреки всичко го въздигаше и оживяваше и усетът за изключителността, за патетичността на положението, и ободряващият утринен въздух.

С такива смесени, менящи се чувства и размисли той прекоси селото всред бавно проясняващата се дрезгавина, стигна до устието на пистата за бобслей и подножието на склона, отдето се заизкачва по тясната пътека, достигна дълбоко заснежената гора, премина дървените мостчета, под които се спускаше пистата, и затепа между стволовете по някакъв път, който дължеше съществуването си по-скоро на човешките стъпки, отколкото на лопатата. Тъй като вървеше припряно, той много скоро надмина Сетембрини и Ферге, който с една ръка крепеше под пелерината си кутията с пистолетите. Ханс Касторп сметна за възможно да се присъедини към тях, още повече, че щом ги бе настигнал, бе зърнал и Нафта и Везал, които бяха взели само малко преднина.

— Студено утро, поне осемнайсет градуса — каза той с добро намерение, но сам се уплаши от тия свои лекомислени думи и додаде: — Господа, аз съм убеден…

Другите двама мълчаха. Ферге поразмърда нагоре и надолу добродушните си мустаци. След някое и друго време Сетембрини се спря, взе ръката на Ханс Касторп, положи върху нея и другата си ръка и продума:

— Приятелю, аз няма да убивам. Няма. Ще се изложа на неговия куршум, това е всичко, което може да ми повели честта. Но аз няма да убивам, бъдете уверен!

Той го пусна и тръгна отново. Ханс Касторп бе дълбоко покъртен, след няколко крачки обаче каза:

— Чудно хубаво е това от ваша страна, господин Сетембрини, само че ако противникът ви… ако той от своя страна…

Господин Сетембрини само поклати глава. А тъй като Ханс Касторп разсъди, че щом като единият няма да стреля, то и вторият не ще може да постъпи другояче, той намери, че всичко взема благоприятна насока и че неговите предположения почват да се потвърждават. Олекна му на сърцето.

Те прескочиха мостчето, прехвърлено над пропастта, където лете се спускаше вцепененият сега в мълчание водопад, който толкова много допринасяше за живописния характер на това място. Нафта и Везал се разстъпваха напред-назад по снега пред тапицираната с дебели бели възглавници пейка, където на времето Ханс Касторп се бе видял принуден да изчака спирането на кръвотечението от носа — споменът за тая случка се бе запазил необикновено жив. Нафта запали цигара и Ханс Касторп се изпита дали и на него не му се пуши, но не откри у себе си ни най-малкото желание, затова заключи, че йезуитът е запушил само от превзетост. Със задоволството, което винаги изпитваше тук, той обгледа суровия, но приятен пейзаж, който и сега, вледенен, не бе по-малко красив, отколкото по времето на своя син цъфтеж. Стволът и клонакът на косо израслия висок смърч бяха отрупани със сняг.

— Добро утро — пожела той с ясен глас, желаейки още в самото начало да наложи на компанията един естествен тон, който трябваше да допринесе за разпръсването на всяка злост… но не сполучи, защото никой не му отговори. Разменените поздрави се ограничиха с безмълвни поклони, които бяха сдържани до незабележимост. Въпреки това той не отстъпи от решението си да използва незабавно за доброто дело своето вълнение, сърдечното, ускорено дишане, разтриването от бързия ход през това зимно утро и започна:

— Господа, аз съм убеден…

— Вашите убеждения ще изложите друг път — хладно пресече думите му Нафта. — Оръжията, ако обичате — добави той със същото високомерие. И Ханс Касторп си глътна езика; остана му само да гледа как Ферге измъква фаталния калъф изпод наметалото си и как Везал, който бе пристъпил до него, получава единия от пистолетите, за да го предаде на Нафта. Сетембрини пое другия направо от ръката на Ферге. После Ферге им измърмори да се дръпнат и почна да отмерва с крачки разстоянията и да ги отбелязва: външните граници с кратки черти, които изтегли с тока си върху снега, а вътрешните бариери с два бастуна — своя и този на Сетембрини.

С какво се занимаваше тук нашият добродушен страдалец? Ханс Касторп не вярваше на очите си. Ферге бе дългокрак и крачеше порядъчно широко, та поне тия негови петнадесет крачки създадоха едно значително разстояние, макар че освен него съществуваха и двете проклети бариери, които наистина не бяха много раздалечени една от друга. Намеренията му положително бяха почтени. Но все пак какво умопомрачение бе това, което го принуждаваше да действа така, да прави такива чудовищни приготовления?

Нафта, който бе захвърлил върху снега шубата си, та се виждаше визоновата подплата, стъпи с пистолет в ръка върху една от външните черти; Ферге току-що я бе изтеглил с тока си и още продължаваше да нанася своята маркировка. Когато Ферге свърши, Сетембрини също зае своята позиция; дрипавата му полушубка бе разкопчана. Ханс Касторп се изтръгна от своето вцепенение и трескаво пристъпи още веднъж напред.

— Господа — каза той угнетено, — нека не прибързваме! Въпреки всичко смятам за свой дълг…

— Млъкнете! — рязко извика Нафта. — Очаквам знака!

Ала никой не подаде знак. Не бяха се добре уговорили. Вярно, трябваше да се каже едно „почни!“, но не бяха се сетили или поне не бяха споменали, че неутралният ще трябва да произнесе този страхотен призив. Ханс Касторп замълча и никой не го отмени.

— Почваме! — заяви Нафта. — Пристъпете напред, господине, и стреляйте! — извика той на своя противник и сам почна да настъпва, като насочи с изпъната ръка пистолета към гърдите на Сетембрини — една невероятна гледка. И Сетембрини постъпи така. При третата крачка — другият, без да стреля, бе вече достигнал бариерата — той вдигна пистолета много нависоко и дръпна спусъка. Резкият изстрел предизвика многократно ехо. Върховете екнаха и откликнаха, та чак долината проехтя, и Ханс Касторп си помисли, че хората ей сега ще притичат.

— Вие стреляхте във въздуха — каза Нафта със самообладание, като свали оръжието.

Сетембрини отговори:

— Стрелям, накъдето си искам.

— Ще стреляте още веднъж!

— Нямам такива намерения. Вие сте наред. — Вдигнал глава с поглед към небето, господин Сетембрини бе застанал малко извърнат встрани, не във фронт към противника си, което бе наистина трогателно. Той бе чувал, това явно пролича, че не бива да се излага на куршума широката страна на гърдите, и постъпваше според това указание.

— Страхливец! — извика Нафта, като с тоя си вик направи една отстъпка на човечността, признавайки, че човек се нуждае от повече смелост, за да стреля, отколкото, за да се остави да стрелят върху му; после вдигна пистолета по начин, който нямаше вече нищо общо с двубоя, и се застреля в главата.

Сърцераздирателна, незабравима гледка! Докато върховете си подхвърляха като топка екота от неговото злодеяние, той се олюля, политна с изхвърлени напред крака, описа с цялото си тяло едно центробежно движение вдясно и падна ничком върху снега.

Всички останаха за миг вцепенени. Сетембрини захвърли оръжието надалече от себе си и пръв се озова до него.

— Infelice! — извика той. — Che cosa faiper l’amor dj Dio![37]

Ханс Касторп му помогна да обърнат тялото. Те видяха черно-червената дупка до слепоочието. Видяха едно лице, което предпочетоха да покрият с копринената носна кърпа, която се подаваше от вътрешния джоб на Нафта.

[35] Разрушител! Побесняло куче! Трябва да се пребие! (итал.) ↑

[36] Напротив (итал.) ↑

[37] Нещастнико! — извика той. — Какво правиш, господи боже мой! (итал.) ↑

Мълнията

Седем години остана Ханс Касторп при ония там горе — едно незакръглено число за привържениците на десетичната система и все пак добро, своего рода подръчно число, може да се каже, един митично-живописен отрязък от време, по-задоволителен за душата, отколкото например някаква прозаична полудузина. Той бе седял на всичките седем маси в трапезарията, на всяка по около една година. Накрай седеше на „лошата руска маса“ заедно с двама арменци, двама финландци, един бухарец и един кюрд. Той седеше там с малка брадичка, каквато междувременно си бе пуснал, една сламеноруса брадичка от доста неопределен вид, която сме принудени да схванем като свидетелство за известно философско равнодушие към външността си. Да, ние трябва да наставим и да свържем тази негова лична склонност да бъде небрежен към самия себе си със същата склонност на външния свят по отношение на него. Управата бе престанала да му измисля развлечения. Освен утринния въпрос дали е спал „хубаво“, който обаче бе от реторично естество и бе поставян съвсем мимоходом, придворният съветник не се обръщаше вече особено често към него, а и Адриатика фон Милендонк не го заговаряше през ден (по времето, за което говорим, тя имаше един презрял ечемик). Ако се вгледаме по-добре, ще видим, че това се случваше рядко или никак. Оставили го бяха на мира — малко нещо като ученик, който се радва на своеобразно веселото предимство да не го изпитват вече, да не го карат нищо да върши, защото оставането му в същия клас е решена работа и защото за нищо го нямат пред вид — една разблудна разновидност на свободата, както добавяме, питайки се сами дали изобщо свободата може да има друга форма и да бъде от друг някакъв вид. Всеки случай управата виждаше в негово лице пациент, който не се нуждае от нейното грижовно око, защото бе положително, че в гърдите му не ще назреят вече самоволни, опърничави решения — един сигурен, доживотен пациент, който отдавна вече не знае къде другаде да отиде и вече не е в състояние изобщо да си представи едно завръщане в равнината… Не бе ли израз на безгрижието по отношение на неговата личност само фактът, че го бяха преместили на „лошата руска маса“. С което впрочем не искаме нищичко да кажем против тъй наречената „лоша руска маса“. Никоя от седемте маси не се отличаваше с някоя осезателна изгода или несгода. Казано смело, те представляваха една демокрация от седем почетни маси. На въпросната маса се сервираха същите свръхобилни ястия както на другите; когато й дойдеше редът, сам Радамант склапяше там ръце над чинията си; а народецът, който се хранеше на нея, бе съставен от достопочтени представители на човечеството, ако и да не разбираше латински и да не се държеше прекалено деликатно при ядене.

Времето, което няма нищо общо с гаровите часовници, където голямата стрелка се движи на пресекулки от пет на пет минути, а по-скоро прилича на ония съвсем малки часовници, чиито стрелки се придвижват незабележимо, или на тревата, чийто растеж ничие човешко око не смогва да проследи — сякаш някак си тайно расте и, току-виж, изведнъж пораснала; времето, една линия, съставена от сума неразтегливи точки (при което неблаженопочившият Нафта вероятно би запитал как може сумата от неразтегливости да създаде една линия); това време, значи, бе продължило да предизвиква промени по своята кретаща, необозрима и въпреки това действена същина. Момчето Теди, нека изтъкнем само този пример, един ден не бе вече момче — но естествено не „един ден“, а съвсем неопределено от кой ден нататък. Дамите не можеха вече да го взимат на скута си, когато понякога ставаше, сменяше пижамата със спортен костюм и слизаше при тях. Листът неусетно се бе обърнал, при такива случаи Теди вече сам ги взимаше на скута си и това доставяше също толкова удоволствие на двете страни, а даже и повече. Не искаме да кажем, че бе разцъфнал, той чисто и просто бе букнал — Ханс Касторп не бе видял това, но самият той го бе видял. Впрочем времето и избуяването не понесоха на момъка Теди, той не бе създаден за такива неща. Те не му донесоха благословия — когато караше двайсет и първата си година, той умря от болестта, към която бе предразположен, а после разтребиха стаята му. Това разправяме със спокоен глас, защото нямаше голяма разлика между новото му състояние и дотогавашното.

Но имаше и други смъртни случаи, смъртни случаи в равнината, които засягаха по-отблизо нашия герой или поне на времето биха го засегнали по-отблизо. Става дума за неотдавнашната смърт на стария консул Тинапел, избледнелия в паметта ни прачичо и побащим на Ханс. Той най-внимателно бе отбягвал нездравословните въздушни налягания и бе предоставил на чичо Джеймс да се бламира на едно място с такъв климат; но той в края на краищата не можа да убегне апоплексията и един ден до превъзходния лежащ стол на Ханс Касторп пристигна кратката, но внимателно и със загриженост редактирана телеграма за неговата кончина — внимателно и със загриженост редактирана повече заради починалия, отколкото заради получателя на известието; тогава Ханс Касторп си купи хартия за писма с черни краища и написа на чичовците си, че той, кръглият сирак, сега бил осиротял за трети път и че се чувствал двойно по-натъжен, защото не го пускали, забранили му да прекъсва тукашния си престой, та не можел да изпрати прачичото до вечното му жилище.

Да говорим за скръб, би значело да разкрасяваме нещата, и все пак по него време очите на Ханс Касторп бяха добили един израз, който бе по-замислен от обикновено. Този смъртен случай, който никога не би засегнал особено силно чувствата му и който през тия авантюристични годинки на отчуждаване бе сведен почти до нула, разкъса още една връзка, още една спойка с долната сфера, даде последна пълнота на това, което Ханс Касторп с право наричаше свобода. И наистина в онова късно време, за което говорим, всеки допир между него и равнината бе окончателно прекъснат. Той не пишеше писма дотам и не получаваше писма. Той не си доставяше вече „Мария Манчини“ оттам. Тук горе бе намерил една марка, която му допадна и към която прояви същата вярност, както на времето по отношение на онази приятелка: един фабрикат, който би помогнал дори на полярния изследовател да понесе най-тежките несгоди всред ледовете, който пренасяше човека сякаш направо на морския бряг и му даваше сили всичко да издържи — една особено добре изпипана светла пура, наречена „Рютлишвур“, малко по-набита от „Мария“, мишосива на цвят, със синкав книжен пръстен, с много отстъпчив и благ характер, със снежнобяла неразпадаща се пепел, върху която продължаваха да личат жилките на външния тютюнев лист; тя изгаряше тъй равномерно, че би могла да послужи на наслаждаващия се пушач вместо пясъчен часовник, което и вършеше според потребностите му, защото джобния си часовник той вече не носеше. Часовникът му бе спрял, паднал бе един ден от нощното шкафче и Ханс Касторп не се погрижи да възстанови неговия измерващ кръгообразен вървеж — по същите причини, заради които отдавна вече се бе отказал да притежава календари, било блок-календари, за късане, било обикновени, за предварително осведомяване кога се падат делниците и празниците: значи, заради „свободата“, в чест на разходките край морския бряг, на непоклатимото вековечие, тази херметическа магия, за която нашият мечтател се бе оказал възприемчив и която бе главното приключение на неговата душа, приключението, около което се бяха разиграли всичките алхимистични приключения на този несложен сюжет.

Тъй си лежеше той, а навън бе знойно лято, сезонът, когато бе пристигнал тук, и годината за седми път — това той не знаеше — се бе претърколила.

Тогава изтрещя…

Но свян и боязън ни въздържат да се разприказваме надълго и нашироко за онова, което тогава избухна и стана. Само тук никакви големи думи, никакви ловджийски небивалици! Нека понижим гласа си, за да кажем, че тогава, значи, изтрещя мълнията, за която всички знаем, тази оглушителна детонация на дълго натрупвана, злокобно преплетена тъпоглавщина и раздразнителност — една историческа мълния, ако е позволено да кажем приглушено, която разтърси устоите на земята, а за нас мълнията, която взривява Вълшебната планина и безцеремонно показва на нашия сънливец къде е вратата. Слисан седи той сега на тревата и си търка очите като човек, който въпреки многото назидания е пропуснал да следи печата.

Неговият средиземноморски приятел и наставник винаги се бе стремил да оправи що-годе това положение и усърдно се бе старал да осведомява в общи черти грижовното дете на своята възпитателска дейност относно събитията на долната земя; бе срещал обаче само слаб отклик от страна на ученика си, който наистина се позамечтаваше около духовната сянка на нещата, но не обръщаше внимание на самите неща, и то поради своята високомерна склонност да приема сенките за неща, а в нещата да вижда само сенки — за което не бива да го укоряваме премного, тъй като това взаимоотношение не е окончателно уяснено.

Не бе вече като едно време, когато господин Сетембрини изведнъж бе щракнал осветлението, бе приседнал до леглото на изтегналия се Ханс Касторп и бе се опитал да му поразясни въпросите на смъртта и на живота. Сега бе обратно: Ханс Касторп сядаше с ръце между коленете до леглото на хуманиста в малката спалня или до кушетката му в усамотеното, уютно мансардно студио с карбонарските столове и водната гарафа, правеше му компания и учтиво изслушваше неговите разсъждения по световното положение, защото господин Лодовико вече не много често бе на крака. Страшната кончина на Нафта, терористичната постъпка на крайно отчаяния диспутант бе нанесла тежък удар на неговата чувствителна природа, от който той не можа да се съвземе — оттогава все повече слабееше и грохваше. Той престана да сътрудничи на „Социологичната патология“, енциклопедията на всички белетристични произведения, които имат за предмет човешкото страдание, затъпка на едно място, онази лига напразно очакваше съответния том на своята енциклопедия, господин Сетембрини бе принуден да ограничи само в устна форма своето съдействие за организацията на прогреса и приятелските посещения на Ханс Касторп му предлагаха една сгода, каквато без тях не би намерил другаде.

Той говореше със слаб глас, но многословно, красиво и от сърце, за самоусъвършенстването на човечеството по обществен път. Неговата реч пристъпваше сякаш на гълъбови крака, но скоро, например когато той заговореше за обединяването на освободените народи и за всеобщото щастие, в нея се намесваше — без той да иска или дори само да знае — нещо като плясък на орлови криле и това се дължеше несъмнено на политиката, на унаследеното от дядото, което се бе обединило у него, Лодовико, с хуманистичното наследство от бащата, за да се получи изящната литература — тъй както хуманността и политиката се обединяваха във възвишената и призивна идея за цивилизацията, тази изпълнена с гълъбова кротост и орлова смелост идея, която очакваше да настъпи нейният ден, утрото на народите, когато ще бъде ударен по главата принципът на инерцията и ще се създаде свещеният съюз на буржоазната демокрация… С една дума, тук имаше несъответствия. Господин Сетембрини бе човечен, но същевременно и тъкмо за това, казано с половин уста, той бе и войнствен. В дуела с необуздания Нафта той се бе държал като човек, в по-широк план обаче, там, дето човечността възторжено се съюзява с политиката в името на идеята за победата и господството на цивилизацията, там, дето пиката на гражданина се освещава пред олтара на човечеството, там ставаше съмнително дали той, вече безличен, ще удържи ръката си от кръвопролитие; пък и вътрешните обстоятелства способстваха елементът на орловата смелост все повече да потиска в изящния мироглед на господин Сетембрини елемента на гълъбовата кротост.

Нерядко неговото отношение към големите констелации в света бе смутено, разкъсвано от вътрешни противоречия и скрупули. Неотдавна, има-няма две годинки оттогава, дипломатическото сътрудничество между отечеството му и Австрия в Албания внасяше безпокойство в разговорите му — едно сътрудничество, което го възвисяваше, защото бе насочено против неразбиращата латински Мала Азия, против бича и Шлюселбург, и което го измъчваше, защото почиваше върху един уродлив съюз с изконния враг, с принципа на инерцията и с потисничеството. Подобни противоречиви чувства събуди у него миналата есен големият заем, отпуснат от Франция на Русия за изграждане на железопътната мрежа в Полша. Защото господин Сетембрини принадлежеше към франкофилската партия в своето отечество, което не е за чудене, като се има пред вид, че дядо му бе сравнявал дните на Юлската революция с дните на миросъзданието, ала разбирателството на просветената република с византийските скити смущаваше морала му — стягаше гърдите му, но те скоро отново поемаха мисълта за стратегическото значение на въпросната железопътна мрежа. После убиха един престолонаследник — това убийство за всички освен за немските сънливци бе тревожен сигнал, уведомяване за сведущите, към които с право следва да причислим господин Сетембрини. Ханс Касторп го видя да се ужасява, лично, като човек, от това злодейство, но видя и гърдите му да се издуват при мисълта, че е било извършено едно народно и освободително деяние, насочено против най-омразната му крепост, макар че, от друга страна, то, изглежда, бе плод на московски почин; това го смущаваше, но не му попречи, три седмици по-късно, да определи ултиматума на монархията към Сърбия като обида за човечеството, като страхотно престъпление — особено с оглед на последствията, които неговата посветеност му позволяваше да предвиди и които той, задъхан, приветстваше…

С една дума, чувствата на господин Сетембрини имаха най-разнообразни съставки, също като злата орис, която той виждаше да се сгъстява над главите им и за която той с недомлъвки искаше да отвори очите на своя питомец, защото все пак някаква интернационална учтивост и някакво съжаление го въздържаха да излезе напълно от кожата си. В дните на първите мобилизации, на първото обявяване на война той бе възприел навика да протяга двете си ръце напред и да стиска ръцете на своя гост, с което засягаше повече сърцето, отколкото главата на нашия глупчо.

— Приятелю! — казваше италианецът. — Барута, печатарската преса — тях безспорно вие сте открили на времето! Но ако мислите, че ние ще се надигнем против революцията… Caro…

През дните на най-тягостното очакване, когато нервите на цяла Европа бяха опънати върху одъра на изтезанието, Ханс Касторп не се видя с господин Сетембрини. Тогава хаотичните вестници нахълтваха направо от дълбините чак до неговата балконска лоджия, разтърсваха санаториума, изпълваха със своята задавяща гърдите сярна воня трапезарията и дори стаите на тежко болните и морибундните. Изнизваха се онези секунди, когато сънливецът, без да се усети как, бавно се надигна от тревата, седна и взе да си разтърква очите… Но ние искаме да обрисуваме картината докрай, за да изясним неговото душевно вълнение. Той поизпъна нозете си, стана и се огледа. Видя се отърван от магията, спасен, освободен — не със собствени усилия, както засрамен си призна; изхвърлили го бяха на улицата стихийни външни сили, за които неговото освобождение бе съвсем второстепенна работа. Но макар че неговата дребна участ се губеше пред всеобщата орисия, не се ли отразяваше все пак в нея някаква лично насочена, значи, божествена доброта и правда? Ако животът още веднъж възприемаше своето грешно грижовно дете, това можеше да стане не по някакъв евтин начин, а само тъй — по този сериозен, и суров начин, посредством едно бедствие, което може би не носеше на нашия грешник живот, но тъкмо в тоя случай бе равнозначно с един троен салют. И той падна на колене, издигнал лице и ръце към едно небе, което бе опушено със сяра и вече не представляваше свода на пещерата, в която се бе намирала греховната планина.

В това положение го завари господин Сетембрини — казано, разбира се, в крайно преносен смисъл; защото в действителност, това ние знаем, сдържаността в нрава на нашия герой изключваше такава театралност. В грубата действителност, значи, наставникът го завари да си стяга багажа — защото от момента на събуждането си Ханс Касторп се видя увлечен във водовъртежа на самоволните заминавания, предизвикани от мълнията, която се бе взривила пет хиляди фута по-долу в равнината. „Отечеството“ приличаше на разтревожен мравуняк. Дружинката на „тия тук горе“ се втурна стремглаво към долината на бедствието, като се тълпеше върху стъпенките на щурмуваното влакче, в краен случай и без багажа си, който оставаше накамарен върху перона на гарата — на гъмжащата високопланинска гара, където сякаш нахлуваше откъм низината душният зной, — а и Ханс се втурна заедно с тях. В суматохата Лодовико го прегърна — буквално, той го притисна в обятията си и го целуна по южняшки (или по руски), целуна го по двете бузи, което въпреки вълнението му немалко смути нашия самоволен пътешественик. Но той почти загуби и ума, и дума, когато в последния момент господин Сетембрини се обърна към него на име, нарече го „Джовани“, и му заговори на „ти“, изоставяйки обичайната за благовъзпитания Запад форма на обръщение.

— E cosi in giu — каза той, — in giu finalmente! Addio, Giovanni mio![38] Другояче желаех да отпътуваш, но какво да се прави, тъй са наредили боговете, а не иначе. Надявах се да те изпроводя за работа, а сега ти отиваш да се биеш редом със своите съотечественици. Боже мой, на тебе било писано, не на нашия лейтенант. Как си играе животът… Бий се доблестно — там, дето те зове кръвта! Повече днес никой не може да стори. А на мен прости, ако изразходвам остатъка от силите си, за да увлека и родината си в борбата — на тая страна, която й е посочена от духа и свещената корист. Addio!

Ханс Касторп промуши главата си между десет други глави, които задръстваха рамката на прозорчето. Над тях пък промъкна ръката си, за да помаха. И господин Сетембрини му махна с десницата, а с безименния пръст на левицата деликатно докосна единия крайчец на окото си.

Къде сме? Какво е това? Къде ни отнесе сънят? Полумрак, дъжд и кал, пожари по навъсения небосклон, неспирно огласян от силни гръмотевици; влажният простор е изпълнен, разкъсван от остро свистене, от адски, бясно връхлитащ вой, който завършва пътя си с трески, пръски, пукот и пламъци, от стенания и викове, от рева на тръбите, които продънват ушите, от барабанен екот, който все по-бързо и по-бързо тласка напред… Ето една гора, от нея се изсипват безцветни рояци, които бягат, падат и скачат. По-нататък пък се е проснала цяла редица хълмове — отвъд далечното пожарище, над чиято жарава навремени лумват разлюлени пламъци. Заобикаля ни вълниста орна земя, разровена, размекната. Калното шосе води нанякъде — покрито с изпотрошени съчки, също като горски път; от него дъгообразно се отклонява към хълмовете един черен път, разоран и бездънен; стърчат всред студения дъжд голи стволове, лишени от своите клони… Тук има един пътепоказател — безполезно е да се справяме по него; полумракът би забулил надписа дори ако дъската не бе зъбесто накъсана от пряко попадение. Изток или Запад? Това е равнината, това е войната. А ние сме плахи крайпътни призраци, свеним се от нашата призрачна сигурност и нямаме никакво намерение да блестим с големи думи и ловджийски небивалици; довел ни е тук духът на повествованието, за да открием между сивите, бягащи, падащи, тласкани напред от барабана другари, които излитат на рояци от гората, едного, когото познаваме, нашия спътник от толкова много годинки насам, добродушния грешник, чийто глас толкова често сме слушали — да погледнем още веднъж неговия ясен лик, преди да го изгубим от очите си.

Бяха ги докарали, за да дадат последен напор на сражението, което бе траяло вече цял ден и което се водеше за повторното завземане на позициите по хълмовете и около горящите зад тях села, които преди два дни бяха отстъпили на противника. Те бяха цял полк доброволци, младежи, повечето студенти, всички отскоро на фронта. Вдигнати под тревога през нощта, те бяха пътували с влак до сутринта и продължиха пешком под дъжда до следобеда — по лоши пътища, по никакви пътища, шосетата бяха задръстени, седем часа те вървяха през ниви и тресавища с нагизнали шинели, в пълно бойно снаряжение и това съвсем не беше някаква разходка, защото, ако човек не искаше да остане без ботуши, трябваше почти на всяка крачка да улавя щрипката и да изтегля крака си от шлякащата почва. Така те изгубиха цял час, за да пресекат една малка ливада. Но ето ги тук, младостта им превъзмогна всичко, техните възбудени тела са вече изтощени, но дълбоки жизнени резерви ги държат под напрежение, те не търсят загубения сън, неполучената храна. Техните мокри, опръскани с кал, обрамчени от подбрадника лица пламтят под килнатите каски със сивите чехла. Пламтят от усилието и от гледката на жертвите, които са понесли при минаването през мочурестата гора. Защото противникът, усетил придвижването, бе обсипал пътя им със своя преграден огън от шрапнели и тежкокалибрени гранати, които още в гората разпокъсваха техните редици, а сега с вой, пръски и пламъци бият по широките разорани угари.

Те трябва да минат, тези три хиляди трескави момчета, те трябва да решат със своите щикове атаката на окопите пред и зад хълмовете и да помогнат тя да се изнесе напред, до един определен пункт, отбелязан в заповедта, която техният командир носи в джоба си. Те са три хиляди, за да бъдат все още две хиляди, когато стигнат до хълмовете, до селата, затова са толкова много. Те са един корпус, така изчислен, че да може и след големи загуби все още да оперира и да побеждава, все още да може да приветства победата с хилядогласно ура — без да обръща внимание на ония, които оставаха сами, защото отпадаха. Не един вече остана сам, отпадна при усилния поход, за който се бе оказал твърде млад и твърде изнежен. Той пребледняваше и почваше да се олюлява, със стиснати зъби се мъчеше да прояви мъжество, а накрай въпреки всичко изоставаше назад. Някое и друго време той продължаваше да се влачи край походната колона, редица след редица го надминаваха и той изчезваше, рухваше нейде — там, дето не трябваше. А после начена обстрелваната гора. Но и оттам пъкнаха все още многобройни пълчища; три хиляди души могат да понесат едно кръвопускане и дори тогава все още представляват истинско гъмжило. Те вече наводниха нашето бито от артилерията и дъжда ширине, шосето, черния път, разкаляните угари; ние, наблюдаващи призраци, сме помежду им, край пътя. На излизане от гората всеки, добре муштрован, туря с хватка ножа, тръбите настойчиво зоват, с по-дълбок глас гърмят и клокочат барабаните; кой как може се впуска напред, с дрезгав рев, с кошмарно натегнали нозе, тъй като буци пръст, оловнотежки, се полепват по грубите им ботуши.

Те залягат пред виещите насреща им снаряди, за да скочат отново и да се затекат напред, прегракналите им младежки гласове са дързостни, защото и този път нищо не ги е улучило. Други биват улучени, те падат, размахвайки ръце — умерени в челото, в сърцето, в червата. Лежат ничком с лица в калта и вече не помръдват. Лежат възнак с гръб, подигнат от раницата, с тил, забит в земята, ръцете им се мъчат да сграбчат с нокти въздуха. Ала гората изпраща нови, които залягат и скачат, които виком или мълчешком напредват, препъвайки се о изостаналите.

Младежи с раници и натъкнати ножове на пушките, с окаляни шинели и ботуши! При това свое наблюдение човек би могъл, по хуманен и мечтателно-красив начин, да си представи и други картини. Той би могъл да си представи: морски залив, където разкарват и къпят коне; където младеж се разхожда по брега със своята разнежена любима, допрял устни до ухото й; където щастливи и приветливи люде се учат да стрелят с лък. Вместо това младежите са залегнали в битата от огъня тиня. Само по себе си е и възвишено, и срамно, дето — макар и с безпределен страх, макар и с неизразима тъга по майките си — те постъпват така, но този факт далеч не оправдава поставянето им в това положение.

Ето го нашия познат, ето го Ханс Касторп! Още съвсем отдалече го познахме по брадичката, която си бе пуснал на „лошата руска маса“. Той пламти и е вир-вода — както всички. Тича с натежали от калта нозе, увисналият му пестник стиска пушката с натъкнатия нож. Вижте, той стъпва върху ръката на изостанал другар — затъпква с подкования си ботуш тази ръка в размекнатата, покрита с изпочупени клонки почва. И все пак — това е той. Какво става, ами че той пее! Както си тананика, без да се усеща и без да мисли човек, изпаднал във вцепеняваща възбуда, тъй насилва той своето накъсано дишане, за да си пее полугласно:

Изрязвах му в кората

любимите слова…

Той падна. Не, залегнал е, защото насреща му е завил някакъв пъклен пес, един голям бризантен снаряд, отвратителен подарък от преизподнята. Той лежи с лице в хладната кал, с разперени нозе и извърнати ходила — токовете му са прилепнали о земята. На тридесетина крачки косо пред него продуктът на една подивяла наука се забива дълбоко в почвата и там вътре сякаш сам дяволът изригва със страхотна, неизмерима мощ; бликва огромен фонтан от земя, огън, желязо, олово и разпокъсани човешки меса. Защото там бяха залегнали двамина — приятели бяха, сгушили се бяха един до друг в бедата: сега са размесени и изчезнали.

О, срам за нашата призрачна сигурност! Стига вече! Няма да разкажем това! Улучен ли е нашият познат? За момент той помисли, че да. Голяма буца пръст се стовари върху пищяла му, е, вярно, заболя го, но това е играчка. Той се надига, олюлява се на натежалите от кал нозе, закуцва напред, несъзнателно тананикайки:

А кло-ните шу-умяха

и ка-азваха ми те…

И тъй, всред гъмжилото, под дъжда, в полумрака, той се загубва от очите ни.

Прощавай, Ханс Касторп, чистосърдечно, грижовно дете на живота! Твоята история, свърши. Разказахме я до края; тя не бе нито разтушителна, нито отегчителна, тя бе една херметическа история. Ние я разказахме заради самата нея, не заради тебе, тъй като ти беше един обикновен човек. Ала в последна сметка това все пак беше твоята история; за да те сполети тя, трябва да си бил голям дявол и ние не ще скрием педагогическата слабост, която по време на развоя й почнахме да изпитваме към тебе; тая слабост би могла да ни накара деликатно да изтрием с върха на пръста крайчеца на окото си при мисълта, че занапред нито ще те видим, нито ще те чуем.

Прощавай — няма как, ще оживееш или ще паднеш! Твоите изгледи са лоши: коварната танцова забава, в която са те увлекли, ще трае още някоя и друга грешна годинка и ние не бихме сторили голям облог, че ще оцелееш. Да си признаем честно, доста безгрижно оставяме този въпрос открит. Приключения, плътски и духовни, които въздигнаха твоята простота, те накараха да преживееш духовно това, което едва ли ще преживееш плътски. Имаше моменти, когато ти бе дадено смътно да доловиш как от смъртта и блудството израства мечтата за любовта. Дали и от това всемирно тържество на смъртта, дали и от тази грозна похот на огъня, която възпламенява околовръст вечерното дъжделиво небе, ще възникне някога любовта?

FINIS OPERIS[39]

[38] И така: в равнината — каза той, — накрай в равнината! Сбогом, Джовани мой! (итал.) ↑

[39] Край на произведението (лат.). ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.